mj

Laurila (44010001) (Asuinpaikat)
Kohdetunnus 44010001
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Ruotjokeen laskevan pienen ojan pohjoisrannan hiekkaisella peltorinteellä, Laurilan talon kaakkoispuolella on mahdollisesti mesoliittiselle ajalle ajoittuva asuinpaikka. Muinaisjäännösalue on osittain rakennusten ja teiden tuhoama. Paikalta on talletettu irtolöytöinä viisi kiviesinettä sekä inventointilöytöinä kvartsia. Kohteesta noin 1,8 kilometriä koilliseen sijaitsee Ruotjoen kivikautinen asuinpaikka.

Ruotjoki (Asuinpaikat)
Kohdetunnus 44010002
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Ruotjoesta noin 580 metriä itään, hiekkaisella pellolla on kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännösalueen laajuus on epäselvä. Kohteesta noin 1,8 kilometriä lounaaseen sijaitsee Laurilan kivikautinen asuinpaikka. Kohteelta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia.

Myllymäki (44010003) (Asuinpaikat)
Kohdetunnus 44010003
Kivikautinen; Elimäen länsiosassa, Taasianjoesta noin 300 metriä itään, peltojen ympäröimällä sorakumpareella on mesoliittiselle kivikaudelle ajoittuva asuinpaikka. Muinaisjäännösalue on suurelta osin soranoton tuhoama, mutta sorakuopan länsipuolella maasto on vielä ehjää. Irto- ja inventointilöytöinä paikalta on talletettu keihäänkärki ja kvartsia.

Kuparsuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Teutjärven ja Tammijärven välisellä kannaksella olevan soraharjun eteläosassa on tyypillisen kampakeramiikan aikainen asuinpaikka. Harjua pitkin kulkevan maantien leikkauksesta on talletettu löytöjä noin 100 metrin matkalta. Paikalla on havaittu myös useita asumuspainanteita. Kohteesta noin 380 metriä koilliseen sijaitsee Vanha Riitapalon vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka.

Vanha Riitapalo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Teutjärven ja Tammijärven välisellä kannaksella olevan harjun eteläosassa on vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka. Muinaisjäännösalue sijaitsee hiekkaisen peltorinteen yläosassa, maantien länsipuolella. Asuinpaikalla on havaittu kaksi löytökeskittymää (a ja b) noin 150 metrin päässä toisistaan. Koko muinaisjäännösalueen laajuus on noin 20 metriä x 150 metriä. Tietä lukuun ottamatta maasto on ehjää.
Kohteesta noin 320 metriä luoteeseen sijaitsee Huistaharjun vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka ja noin 380 metriä lounaaseen Kuparsuon kampakeraaminen asuinpaikka.

Huistaharju (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Teutjärven ja Tammijärven välisellä kannaksella olevan soraharjun eteläosassa on vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka. Muinaisjäännösalue on osin soranoton tuhoama, vuoden 1968 inventointilöydöt keskittyivät ison kuopan etelä- ja itäpuolelle. Kohteesta noin 320 metriä kaakkoon sijaitsee Vanha Riitapalon vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka ja noin 380 metriä lounaaseen Kuparsuon kampakeraaminen asunpaikka. Samalla harjumuodostumalla, sen keskiosassa, noin 1 kilometri pohjoiseen sijaitsee myös Linnaharjun nuorakeraaminen asuinpaikka.
Vuoden 2008 inventoinnissa tehdyn tarkastuksen yhteydessä havaittiin soraa otetun paikalta hiljattain ison kuopan eteläpuolella olevasta pienemmästä kuopasta. Mikäli soranotto jatkuu edelleen, kohde tulee tuhoutumaan. Samassa yhteydessä entuudestaan tunnetun muinaisjäännösalueen itäpuolella, hiekkateiden rajaamalla alueella, harjun itäreunalla olevalla terassilla havaittiin ainakin kaksi soikeahkoa painannetta. Toisen painanteen profiilissa, tien leikkauksessa näkyi kaksoismaannos, jonka alla oli noin 5 cm paksu nokinen kerros. Painanteisiin tehdyistä koepistoista ei saatu löytöjä.

Linnaharju (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Teutjärven ja Tammijärven välissä kulkevan soraharjun keskiosassa on vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka. Asuinpaikka sijaitsee harjun ylärinteessä, maantie leikkaa muinaisjäännösalueen länsiosaa. Kohteesta noin 1 kilometri etelään, harjun eteläpäässä on Huistaharjun nuorakeraaminen asuinpaikka.

Harju (44010008) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa, Teutjärven ja Tammijärven välissä kulkevan soraharjun pohjoisosassa on kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Muinaisjäännös sijaitsee harjun länsirinteessä, inventointilöydöt on talletettu harjun poikki kulkevalta tieltä. On mahdollista, että löydöt ovat kulkeutuneet paikalle muualta. Kohteesta noin 650 metriä etelään, harjun keskiosassa on Linnaharjun nuorakeraaminen asuinpaikka ja noin 440 metriä koilliseen Hämeenkylän kampakeraamisen ajan asuinpaikka.
7.5.2017 Jouni Jäppinen löysi kolme painannetta rannan suuntaisessa rivissä tien länsipuolella. Painanteet sijaitsevat lähes etelä-pohjoinen -suuntaisessa rivissä noin puolivälissä tietä ja peltoa. Painanteiden väliin tehdyistä lapionpistoista löytyi keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia (KM 41920).

Hämeenkylä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa Korkiaharju–nimisen soraharjun eteläpäässä on kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Alueella on laajoja soranottokuoppia, ja harjua halkoo maantie. Muinaisjäännösalueen laajuus on ollut noin 200 metriä x 200 metriä, mutta soranotto on tuhonnut siitä suuren osan. Löytöjä on havaittavissa joka puolella tien varressa olevien kuoppien reunoilla. Sorakuoppien länsipuolella on jäljellä jonkin verran ehjää maastoa.
Paikallistien eteläpuolisen hiekkakuopan lounaisreunalla, lähellä selvää rantaterassia, on mahdollinen asumuspainanne, joka on halkaisijaltaan noin 7,5 metriä ja syvyydeltään noin metrin. Painanteen vieressä hiekkakuopan leikkauksessa on näkyvissä kampakeramiikkaa.
Asuinpaikkaa on tutkittu kaivauksin vuonna 1954, jolloin kaivauspinta-ala oli noin 280 m2. Löytöaineistossa on nuorempaa varhaiskampakeramiikkaa (Ka I:2), tyypillistä kampakeramiikkaa (Ka II), varhaista asbestikeramiikkaa ja hiukan nuorakeramiikkaa. Osteologisessa analyysissa kaikki tunnistetut palaneet luut olivat hylkeestä (Phocidae). Ks. Tuija Rankama 1979: Elimäen Hämeenkylän kivikautinen asuinpaikka. Pro gradu. Helsingin yliopisto.
Kohteesta noin 440 metriä lounaaseen sijaitsee Harjun kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Alueella on voimassa maa-aineksen ottolupa (Elimäen kunta KH 441/99).

Rauniomäki (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Elimäen pohjoisosassa, 2,23 kilometriä Valtatie 6:sta itään, Rauniomäki-nimisen kohouman korkeimmalla kohdalla on kiviröykkiö. Rakenteen halkaisija on noin 4 metriä, ja sen keskellä on ns. silmäkivi, jonka ympärille pienemmät kivet on kasattu. Kyseessä on pronssi- tai rautakautinen hautaröykkiö. Kohteesta noin 890 metriä koilliseen sijaitsee Töyrylän röykkiö ja 560 metriä kaakkoon Paavolan röykkiö.

Riihimäenkallio (Kivirakenteet)
Keskiaikainen; Elimäen keskiosassa, Anjalankoskelle kulkevasta maantiestä noin 430 metriä etelään, suon ympäröimällä Munkinuuninmäki –nimisellä kalliokohoumalla on sortunut kiviuuni sekä kolme matalaa röykkiötä ("munkinuuni" eli ns. ryssänuuni ). Kiviuuni ajoittunee historialliselle ajalle, mutta röykkiöt saattavat olla esihistoriallisia hautaröykkiöitä.

Soininkallio (Kivirakenteet)
Historiallinen; Elimäen itäosassa Saunamäellä, Soininkallio –nimisen kalliopaljastuman länsiosassa on kaksi sortunutta kiviuunia eli ns. ryssänuunia noin 8 metrin päässä toisistaan. Peruskartassa on kohdetta osoittava muinaisjäännösmerkki noin 290 metriä muinaisjäännösrekisterin koordinaateista etelään.

Kymenpahta (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kiviröykkiö sijaitsee Elimäen pohjoisosassa Korialla, Kymijoen ja Napan asuntoalueen välisessä metsämaastossa, Kymijoesta noin 330 metriä länteen. Etelässä metsäalue rajautuu Valtion viljavarastoon ja pohjoisessa Suvianojaan. Alueella on runsaasti avokalliopaljastumia, ja sitä halkoo viljavarastolta pohjoiseen kulkeva hiekkatie, entinen pistoraide.
Röykkiö sijaitsee alueen keskellä, Sokeritieltä itään vievän polun eteläpuolella näkyvällä matalalla, pienialaisella ja pitkulaisella kalliopaljastumalla, kallion laen koillispuolella, alemmalla tasanteella. Maasto viettää röykkiön edustalla loivasti itään kohti Kymijokea. Tiheä puusto peittää näkymän joelle.
Röykkiö on perustettu kalliopohjalle ja vaikuttaa melko ehjältä, sen halkaisija on noin 8 metriä. Röykkiö on lähes maantasainen ja siinä on erotettavissa reunakehää. Kyseessä saattaa olla pronssi- tai rautakautinen hautaröykkiö.

Töyrylä (44010016) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Elimäen pohjoisosassa, Valtatie 6:sta noin 2,5 kilometriä itään, Töyrylän talon eteläpuolella kohoavan mäen pohjoisrinteessä on kiviröykkiö. Kalliopohjalla oleva säännöllisen pyöreä röykkiö on halkaisijaltaan runsaat 3 metriä ja korkeudeltaan noin 0,5 metriä. Kyseessä on mahdollisesti pronssikautinen hautaröykkiö. Kohteesta noin 890 metriä lounaaseen sijaitsee Rauniomäen röykkiö.

Paavola (44010017) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Elimäen pohjoisosassa, noin 2,75 kilometriä Valtatie 6:sta itään, Lassilan talosta noin 300 metriä etelään sijaitsevan kalliokohouman laen eteläosassa on kiviröykkiö. Röykkiö on matala ja halkaisijaltaan noin 6 metriä. Valliksi kasattu luoteinen reuna lienee myöhäistä perua. Kyseessä saattaa olla pronssi- tai rautakautinen hautaröykkiö. Kohteesta noin 560 metriä luoteeseen sijaitsee Rauniomäen röykkiö.

Koivisto (44010018) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Elimäen pohjoisosassa, Valtatie 6:sta itään noin 2,06 kilometriä, Leviämäki –nimisen kalliokohouman itäosassa on kiviröykkiö. Röykkiö on ladottu kalliopohjalle, ja sen koko on 3 metriä x 4 metriä. Rakenteen keskusta on osin reunoja matalammalla. Kyseessä saattaa olla pronssi- tai rautakautinen hautaröykkiö. Kohteesta noin 700 metriä koilliseen ja itään sijaitsevat Rauniomäen ja Paavolan röykkiöt.

Jokikallio (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Elimäen itäosassa, Villikkalassa Lakiasuon ympäröimällä Jokikallio –nimisellä kohoumalla on mahdollinen esihistoriallinen kvartsilouhos. Jokikallion lännenpuoleisen jyrkänteen luoteispäässä, kallion alareunassa on noin 1,5 metriä x 2 metriä laajuinen ja vajaan metrin syvyinen kuoppa. Kuopan alareunassa on kvartsijuoni, jonka pinta on lohkeillut/lohkottu. Turpeen alla on runsaasti kvartsisiruja (iskoksia, muutamia retusoituja? esineitä).

Ruskiasuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa kulkevan Korkiaharjun pohjoispäässä, Kumisevanmäen ja Venähmäen välisellä metsäniemekkeellä on kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Peltoalueen ja suon välisellä kannaksella on pieni hiekkakuoppa, jonka leikkauksista on inventointilöytöinä talletettu varhaista kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä. Metsäniemekkeen itäpuolella on jatkettu soranottoa; sorakuopan reunassa on mahdollinen asumuspainanne sekä runsaasti kampakeramiikkaa noin puolen metrin syvyydellä pinnasta. Keramiikan löytökohdalle on kasattu kantoja, joten soranottoa ei liene siinä kohdin tarkoitus jatkaa. Alueella on myös useita muita matalia painanteita. Muinaisjäännösalue kattaa koko Ruskiasuon länsipuolella olevan niemekkeen.
Paikalliset esihistoriasta kiinnostuneet asukkaat ovat poimineet vuosia hiekkakuopan reunasta keramiikkaa ja kvartsia. Niemekkeen eteläpuolella kohoavalla mäellä on puolestaan kolme osin metsänäestyksen vaurioittamaa asumus(?)painannetta sekä kaksi mahdollista pyyntikuoppaa. Toinen pyyntikuopista on lähes kokonaan tuhottu asiattomalla kaivamisella. Harjanteen ylittävällä metsätiellä on havaittavissa runsaasti kvartseja.
Vuoden 2008 inventoinnissa kohteesta noin 210 metriä kaakkoon löytyi Kumisevanmäen (1000013011) kivikautinen asuinpaikka.
Vuosien 2019-20 kaivausten ja maastohavaintojen perusteella asuinpaikka on pienialainen. Kaivauksissa saatiin talteen runsaasti hyvin säilyneitä varhaiskampakeramiikan varhaisvaiheeseen (n. 5000 - 4500 e.Kr.) ajoittuvia saviastianpaloja. Nuorakeraamisen asutusvaiheen (n. 2900-2200 e.Kr.) saviastianpaloja löytyi vain vähän, kaikki ilmeisesti samasta astiasta.

Tyynelä-Vesitorninmäki (Taide)
Kivikautinen; Elimäen kuntakeskuksessa, kuivatun Elimäenjärven etelärannalla olevan kalliokouhouman kaakkoisseinämässä on kalliomaalaus. Maalauksen löysi 8.7.1999 paikallinen opettaja Veikko Turkki. Maalauskohta sijaitsee alhaalta sisäänpäin loivasti kallistuvassa pystysuorassa rapakivikalliossa (kallion korkeus on noin 6 m). Seinämän edustalla on pensaistoa, joka peittää näkyvyyden maalauskohtaan Tyynelän tontilla olevan punaisen talon pihasta. Kallion laella on vesitorni.
Maalauksessa on eläinhahmo ja ihmiskuvio. Vasemmalla oleva kokonaan punaiseksi värjätty eläin (pituus 36 cm, säkäkorkeus 18 cm) on matkalla hiukan yläviistoon, pää etelään päin. Eläimellä on korva ja kaksi jalkaa. Eläimen takaruumiin päällä on hiukan valkeaa jäkälää. Eläinlajia on vaikea tunnistaa, mutta se ei erityisemmin muistuta hirveä. Eläinhahmon takana on muutaman cm:n päässä suuri ihmiskuvio (pituus 87 cm), jonka kädet ovat ylös kohotetut (tyyppiä ”adorantti”, käsien väli 45 cm). Ihmisen jalat ovat alhaalta osaksi epäselvät; varsinkin hahmon vasen jalka on vaikeasti hahmotettavissa.
Maalauksen yläpuolella kallion laella, vesitornin juurella on kalliopaljastuman pinnassa useita punaiseksi värjäytyneitä/värjättyjä alueita.

Uutelanmäki (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Elimäen keskiosassa, noin 6 kilometriä Elimäen kuntakeskuksesta koilliseen Uutelanmäki –nimisen kalliokohouman laella sijaitsee kaksi kiviröykkiötä, joista ainakin toinen (röykkiö 1) saattaa olla esihistoriallinen hautaröykkiö. Röykkiöt on kasattu rapakivistä. Röykkiö 1 on pyöreä, halkaisijaltaan noin 4 metriä ja korkeudeltaan 0,5-0,6 metriä. Sen päällimmäisiä kiviä on käännelty paikoiltaan. Röykkiö 2 on pitkänomainen ja sijaitsee edellisestä muutaman metrin etelään. Latomus on muodoltaan epämääräisempi kuin röykkiö 1 ja kooltaan noin 0,8 metriä x 2 metriä. Alueella on joskus havaittu pari muutakin röykkiötä sekä yksittäinen erikoisen (ihmiskasvojen?) muotoiseksi rapautunut kivi.

Värälän rauhankivi (Taide)
Historiallinen; Elimäen pohjoisosassa sijaitseva Värälän rauhankivi on Kustaan sodan 1788–90 ja sen päätteeksi solmitun rauhan muistomerkki. Rauhanneuvottelijoina toimivat paronit Mauritz Armfelt Ruotsista ja Osip Andrejevitsch Igelström Venäjältä. 14.8.1790 allekirjoitetun 8 artiklaisen rauhansopimuksen mukaan raja valtakuntien välillä pysyi ennallaan. Sopimuskirjat vaihdettiin temppelissä, joka oli pystytetty tarkoitusta varten. Rauhankivi sijaitsee noin 1 kilometrin päässä temppelin paikasta, lähellä Kustaa III:n päämajan paikkaa – noin 10 metrin päässä nykyisestä maantie 359:sta.
Kiven pystytysajankohdasta ei ole tarkkaa tietoa, mutta sen on oletettu olevan 1800-luvun alkupuoli. Kiven koko on 0,6 x 0,6 x 1 m, ja se on ilmeisesti graniittia. Kiven kerrotaan olevan peräisin navetan kivijalasta, ja se koostuu kahdesta lohkareesta, jotka on muurattu yhteen. Kiveen on hakattu teksti: "HÄR AFSLUTADE GUSTAF III FREDEN MED CATHARINA II DEN 19 AUGUSTI 1790".

Perheniemi (Kultti- ja tarinapaikat)
Rautakautinen; Pelikentän länsinurkassa, kanalan edessä olevassa matalassa kalliossa koverrettu "uhrikuppi", halkaisija noin 5 cm. Mahdollinen uhrikallio.

Weckman (Hautapaikat)
Rautakautinen; Pelto asuinrakennuksen eteläpuolella. Viikinkiaikainen polttokalmisto, mahdollisesti jo täysin tuhoutunut.

Alestalo (Tapola) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen varrella terassimaisella peltotasanteella ja tonttialueella. Asuinrakennuksen kaakkoispuolella sijaitsevasta puutarhasta ja pellosta on löytynyt rautakauden lopun esineiden kappaleita, joiden on tulkittu kuuluvan joko asuinpaikkaan tai kalmistoon. Vuoden 2008 inventoinnissa paikalla havaittiin runsaasti rautakuonaa sekä historiallisen ajan asuinpaikkaan viittaavia löytöjä (mm. boluskoristeista punasavikeramiikkaa) vaikka pelto oli vielä kyntämättä.
Alestalo kuuluu Tapolan kylään, jota on pidetty yhtenä Iitin vanhimmista kylistä (Kepsu 1981, 174). Tapolassa tiedetään olleen vuonna 1539 kaksi taloa, jotka on tosin listattu tuolloin Kauramaan emäkylän taloihin kuuluviksi. 1500-luvun puolivälissä taloluku on noussut jo viiteen. (Halila 1939, 150-151.) Tapolasta ei ole säilynyt 1700-luvun kartta-aineistoa, jonka perusteella vanhaa kylänpaikkaa voisi paikantaa varmuudella. Isojaon aikana kylä on sijainnut nykyisellä paikallaan Loikalan talon tienoilla (Kepsu 1981, 174). Topografisesti ja myös rautakautisten löytöjen perusteella Alestalo vaikuttaisi kuitenkin vanhemmalta kylänpaikalta. On todennäköistä, että sekä pelto- että piha-alueilla on säilynyt vanhojen rakenteiden jäännöksiä.

Harakkaniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Pelto Säyhteen sillasta noin 80 m kaakkoon. Laajuus epäselvä. Löydöt keramiikkaa, kvartsia ym. Asuinpaikka sijaitsee niemen kärjessä Kotojärven ja Arrajärven välillä. Kärki on alava ja hiekkainen.

Ilajanpohja (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka urheilukentän koillisreunassa, löydöt (kvartsia) maaleikkauksesta. Alue ja sen laajuus epäselvä.

Kananoja (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kananojan viikinkiaikainen kalmistoalue, noin 250 m päärakennuksesta koilliseen, on Mankalan voimalaitoksen takia jäänyt veden alle, noin 150 m nykyisestä rannasta (paikka a). Se on ollut matala hiekkaharju paikassa jossa Kymensaari on jakanut joen kahteen haaraan. Löytöinä pyöreitä kupurasolkia, rannerengas, sormus, keihäänkärki. Siitä noin 230 m luoteeseen, nykyisestä vesirajasta, löytyi kuitenkin palanutta luuta, joten kalmisto on ollut joko oletettua laajempi tai alueella on ollut toinen, osaksi ehkä vielä säilynyt kalmisto (paikka b). Inventointi 2003: Nykyinen rantavalli on joen puolelta nostettua maata, joten se saattaa sisältää kalmistosta peräisin olevaa materiaalia.

Kaunisto (142010007) (Hautapaikat)
Rautakautinen; Omenatarhassa asuinrakennuksesta n. 50 m pohjoiseen, maantasaista kiveystä nurmen alla. Nokimaata, löytöjä kivien välissä. Laajuus epäselvä.

Jokiranta (142010008) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kymijoen länsirannalla noin 3 kilometriä Kymenkäänteestä etelään. Peltorinnettä, josta on vuonna 1969 löytynyt keramiikkaa ja kvartsia. Vuoden 2003 inventoinnissa paikalle todettiin rakennetun mökki. Peltoa paikalla ei enää ollut, vaan nurmikkoa ja heinikkoa. Asuinpaikan laajuus on tuntematon.

Salmenniemi (142010009) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Arrajärven salmen itärannalla olevassa metsäisessä niemessä. Tasanteen reunassa todettiin alkuun yksi asumuspainanne; myöhemmin niitä havaittiin lisää.
Salmenniemen kivikautisella asuinpaikalla kaivettiin kolme jaksoa kesän 2004 aikana maanomistajan huvilahankkeen vuoksi. Kulttuurikerrokset ja löydöt ulottuvat paikoin metrin syvyyteen. Varhaisin asutusvaihe on ajoitettu noin 6000 eKr molemmin puolin. Tämän vaiheen päällä on vaihtelevan paksuinen tulvakerros, joka oletettavasti on muodostunut Heinolan harjun puhkeamisen yhteydessä. Ylinnä on varhaisen kampakeramiikan aikaan sijoittuva asutusvaihe, jonka yhteydessä on kaivettu jäte- ym. kuoppia tulvakerrokseen ja sen läpi. Saviastian palasia, kvartsimateriaalia ja palanutta luuta löytyi runsaasti. Kivilaji-iskoksia löytyi muutamia, tasataltta sekä kolme hiekkakivihiointa.
Kohteen pohjoisosan niemestä aiemmin löydetty aineisto sisältää myös tyypillistä kampakeramiikkaa, jota löydettiin myös kaivauksissa pieni määrä yhdestä asumuspainanteesta.
Paksussa kulttuurikerroksessa oli punamultaläikkiä, joista säännöllisimpään oli aseteltu vieriviereen työstettyjä kvartseja. Punamultaa esiintyi tulvakerroksen alaisessa asutuskerroksessa. Kaivausalueelta löytyi useita tulisijoja. Päällimmäiseen kulttuurikerrokseen hahmottui mahdollinen palanut asumuksen seinän osa.
Kesällä 2005 kaivettiin pieni lisätasoalue, jonka voitiin todeta olevan asuinpaikka-alueen reuna-aluetta. Lisäksi kaivettiin edelliskesänä puoliksi tutkittu punamultaläikkä loppuun. Myös tähän oli tungettu työstettyä kvartsia.
Löytöinä saatiin edellisvuoden tapaan saviastian palasia, kvartsimateriaalia ja palanutta luuta. Kesän 2004 palaneet luut analysoi FM Eeva Lahti. Lähes koko luumateriaali oli hirvestä.
Tutkimusten aikaan muinaisjäännösalueella havaittiin olevan kolme keskiseen tai myöhempään kivikauteen ajoittuvaa suurta suorakaiteen muotoista talonpohjaa, kaksi on osin sortunut vanhaan rantapenkereeseen. Alueelle tehtiin viisi koekuoppaa, joista neljässä voitiin todeta paksun tulvakerroksen alla kulttuurikerrosta ja löytöjä.

Silamaniemi (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Arrajärven itärannalla viljelemättömällä pellolla. Laajuus epäselvä. Löydöt keramiikkaa, kvartsia. Keramiikan joukossa on varhaismetallikautista tekstiilikeramiikkaa.
GPS-mittaus epäluotettava; inventointikertomuksessa annetut koordinaatit menevät Nastolan puolelle.

Varjola (Kultti- ja tarinapaikat)
Rautakautinen; Pihassa on matala, tasainen, 60 x 80 cm:n kokoinen kivi, jonka päällä on mahdollinen uhrikuppi. Kupin halkaisija on 3 cm.

Koskenranta (142010012) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kampakeraamisen ajan asuinpaikka soraharjulla hiekanottoalueen reunassa. Löydöt (keramiikkaa, kvartsia, luuta) suuren sorakuopan ja maantien välillä. Koekuopituksen jälkeen tutkimustarve kohdistuu vielä 40 x 50 m:n suuruiselle alueelle. Keramiikan joukossa myös on tekstiilikeramiikkaa.

Siltasaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka Siltasaaren lounaisrannassa. Inventointi 1969: Piilahdenselän eteläosassa sijaitsevan Siltasaaren lounaisrannasta löytyi kvartseja. Löytöalue on 10-30 metriä siltapenkereen päästä eteläkaakkoon, 1-2 metriä Piilahdenselän vedenpinnan yläpuolella. Maaperä on osittain soraa, osittain hiekkaa. Kulttuurikerrosta ei näkynyt. Inventointi 2003: Rantaan on rakennettu mökki piharakennuksineen. Paikalla ei näkynyt mitään löytöjä. Asuinpaikan laajuus on tuntematon.

Iiskola (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka rinnepellolla Piilahdenselän rannalla. Laajuus epäselvä. Ilmeisen laaja-alainen. Löydöt kvartsia ja piitä pintalöytöinä kahdelta muokatulta alueelta noin 100 metrin päässä toisistaan.

Piilahti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka pellolla Piilahden Lahdenpohjan perukassa 20–40 m rannasta. Laajuus on epäselvä. Löydöt kvartsia.

Keidas (142010016) (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Asumuspainanteet sijaitsevat Pelinginselän pohjoisrannalla, Hiidensaaren mantereeseen yhdistävän kannaksen länsityvessä. Tie kulkee alueen yli, yhteismaalla pieni hiekkakuoppa. Laajuus noin 50 x 100 metriä. Tien pohjoispuolella on neljä asumuspainannetta. Tiestä ja kuopasta huolimatta suhteellisen hyvin säilynyt alue. Löydöt: tekstiilikeramiikkaa ym. Vanhemman metallikauden / varhaisrautakauden (?) asuinpaikka.
Asuinpaikka on pieniltä osin tuhoutunut hiekanotossa, ja sen etelärannalle on levitetty uutta hiekkaa

Hiidensaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka Pelinginselän rannassa Hiidensaaren länsipäässä, saaren mantereeseen yhdistävän kannaksen itätyvessä. Vuoden 2003 inventoinnissa tarkasteltiin hiekkarantaa, mutta mitään löytöjä ei näkynyt. Asuinpaikan laajuutta ei ole selvitetty. Vain neljänkymmen metrin päässä kapean kannaksen luoteispuolella on toinen asuinpaikka 142010016 Keidas.

Hiidenvuori (142010018) (Puolustusvarustukset)
Keskiaikainen; Jyrkkärinteinen vuori Hiidensaaren keskellä. Varmoja vallien jäännöksiä ei näy. Epävarma muinaislinna. Vuoren seinämässä esiintyviä uurteita on epäilty kalliopiirroksiksi, mutta kysymys on selvästi luonnon aikaansaamista uurteista.

Variskallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kampakeraamisen ajan asuinpaikka sijaitsee Lyöttilässä Pyhäjärven rannasta noin 160 m etelään, metsäisen mäen länsirinteellä, Lähellä Variskalliontieltä haarautuvia mökkiteitä. Sijainti on merkitty peruskarttaan. Löydöt ovat peräisin hiekkakuopan seinämistä ja rantaan menevän tien pinnasta on myös löytöjä. Inventointi 2003: Hiekkakuoppa sijaitsee mökkitien itäpuolella noin 8 metriä järven pintaa korkeammalla. Hiekkakuoppa on aivan sammaleen peittämä ja jäänyt pois käytöstä. Mitään löytöjä ei näkynyt. Hiekkakuoppa on vain 10 metriä halkaisijaltaan ja ympäristö on tasaista mäntymetsää. Maaston perusteella asuinpaikan laajuutta ei pysty arvioimaan. Laajuus on epäselvä.
Vuonna 2022 metsänkäyttöön liittyen alueen laajuutta tarkastettiin koekuopilla ja kairauksilla. Variskalliontien eteläpuolella ei havaittu mitään kivikauteen tai muinaisjäännöksiin viittaavaa. Variskallion asuinpaikan ei siten oleteta jatkuvan metsänkäytön kohteena olevalle alueelle. Variskalliontien pohjoispuolella sen sijaan havaittiin viitteitä siitä, että asuinpaikka jatkuu laajemmalle alueelle kuin mihin sen nykyinen rajaus yltää. Löydöllisen koekuopan (kvartsi-iskos) ja muinaisjäännöksen välillä maasto on melko tasaista ja maaperä erittäin hyvin kivikautiseen asutukseen sopivaa ja on pidettävä todennäköisenä, että Variskallion kivikautinen asuinpaikka jatkuu nykyistä rajaustaan laajemmalle alueelle. Asia vaatii vielä tarkempia arkeologisia tutkimuksia

Haukkavuori (142010020) (Taide)
Kivikautinen; Kotojärven eteläpään itärannalla, Haukkavuoren lounaaseen olevassa pystysuorassa seinämässä. Punavärillä tehtyjä maalauksia kallion pinnassa 3 – 5,5 m:n korkeudella veden pinnasta. Mm. hirvi- ja ihmiskuvio.

Mertakallio (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Märkjärven pohjoisosan itärannalla, Mertakallion länteen päin olevassa pystysuorassa ja suoraan veteen putoavassa seinämässä. Punavärillä tehtyjä maalauksia kahdessa paikassa. Pohjoinen kenttä A: kallion yläosassa ihmiskuvio ja viivakuvio 2,5 - 3,5 m järven pinnasta. Eteläinen kenttä B: edellisestä 23 m etelään mm. ihmishahmo, eläinkuvio ja siksak-kuvio (käärme?) 2,5 - 4,5 m järven pinnasta. Maalaus katsoo länteen. Suoja-alue: koko kallio.

Kymenkäänne (Taide)
Kivikautinen; Kymijoen varrella, nk. Kymenkäänteen (Kettujärvi) kohdalla näkyy niemen kärjen suoraan veteen laskevassa rantakalliossa punainen läiskä. Värjäytymä (68,5 x 51 cm) on kallion vaalealla lohkopinnalla. Läiskässä ei voi erottaa mitään kuvioita, mutta siinä olevat punaisen sävyt vaihtelevat. Sijainnin ja eri sävyjen perusteella jälkeä on pidettävä tuhoutuneena kalliomaalauksena. Maalauskohta katsoo etelään.

Haikari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kampakeraamisen ajan asuinpaikka Arrajärven itärannalla Inkerinniemessä, Haikarin huvilan kaakkoispuolella, metsäisessä sorarinteessä. Tie huviloille kulkee alueen yli. Löytöinä mm. keramiikkaa. Inventointi 2003: Mökkiä varten on kaivettu syvä leikkaus rinteeseen. Inventoinnissa havaittiin kvartsia ja palanutta luuta leikkauksesta mökin kulmalta. Asuinpaikan laajuus ei ole tiedossa.

Perttola (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kaakkoon viettävä peltorinne talosta noin 200 m itäkaakkoon. Paikka on moreenin sekaista peltomaata avokallion itäpuolella pellon keskiosassa suuren ulkorakennuksen vieressä. Paikalla ollut hautaröykkiö tai kenttäkalmisto lienee hajonnut peltoa raivattaessa. Löytöinä mm. keihäs, solki ja keramiikkaa. Ajoittuu lähinnä viikinkiaikaan.

Kalmuniemi (Hautapaikat)
Rautakautinen; Mankalan voimalaitoksen takia on Kymijoen itärannalla olevan Kalmuniemen kärki jäänyt veden alle. Se on ollut hiekkamaata, jossa on ollut mahdollisesti ruumishautoja merkitseviä syvennyksiä. Jäljellä oleva osa niemeä on kivikkoista metsää. Aivan vesirajasta löytynyt solki viittaa siihen, että kalmisto on ehkä jatkunut nykyisen rannan läheisyyteenkin. Löytö on viikinkiaikainen pyöreä kupurasolki.

Tuomala (142010026) (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kaksi röykkiötä metsäisellä kallioalueella Tuomalan talosta noin 200 m etelään. Röykkiöt sijaitsevat Hiisiön kylän eteläpuolella Hiisiönojan varressa. Alue on kalliosta ja mäkistä metsämaata Hiisiönojan eteläpuolella. Röykkiö a sijaitsee tasaisella kalliolla, halk. 3,5 m. Röykkiö b sijaitsee tasaisella kalliolla edellisestä n. 100 m länteen, koko 3 x 4 m. Inventointi 2003: Röykkiön a:n ympäristö oli hakattu. Se ei ole selkeästi avokalliolla vaan heinikon keskellä. Länsipuolella parinkymmenen metrin päässä oli pieniä kivikasoja jonossa. Ne ovat tukeneet aidanseipäitä. Röykkiö b sijaitsee selvemmin kalliolla. Sen vieressä on kuution kokoinen siirtolohkare.

Reiju (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee jyrkähkön kallion laella Hiisiöisojan eteläpuolella, kahden tilan, Reijun ja Liisalan rajalla. Maasto on metsää, kallion ympärillä mäntytaimikkoa, kalliolla harvennettua männikköä. Alueelle ei vie mitään polkua tai ajouraa, lähin tie on Kuninkaantie. Tie kulkee 550 metriä röykkiön itäpuolella. Röykkiöstä on otettu kiviä rajamerkkiin. Röykkiön halkaisija on noin 5 metriä.

Äijänlahti (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Urajärven Äijänlahdesta noin 250 m etelään, sähkölinjan pohjoispuolella. Tasaisella metsämaalla matala ja 12 m pitkä kapea kivijono sekä kolme pientä kivikasaa (halkaisija 1,5 - 2 m). Ikä ja tarkoitus on epäselviä. Inventointi 2003: Sähkölinjan pohjoispuolella oli hakkuuaukea, jolla havaittiin jotain pieniä kivikasoja. Niitä ei ole tarkemmin kartoitettu tai paikallistettu. Laajuus ja sijainti on epätarkka. Sähkölinjan alla on myöhemmin todettu laaja puolustusvarustus (ei tarkastettu maastossa) Pukkisuo 1000012915.
Inventoinnissa 2022 paikalta havaittiin yksi epämääräinen teräväsärmäisistä kivistä koostuva, halkaisijaltaan noin 1,4 m kokoinen, kivikasa (korkeus alle 40 cm). Kivikasa sijoittuu muinaisjäännösalueen itälaitaan (N 6751309 E 469170). Kyseessä on epämääräinen kohde.

Pyörösuo (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kiviröykkiö sijaitsee pienen Pyörösuon pohjoisreunalla, metsänlaikutusalueella olevan mäkikumpareen länsiosassa. Hiukan särkynyt. Röykkiön halkaisija on noin 4 metriä.

Nuoramensaari (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Matalalla kalliolla kuusikossa pienen suon itäpuolella sijaitseva mahdollinen kiviröykkiöhauta. Halkaisija noin 4 m.

Pyhälahti (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kolme kiviröykkiötä sijaitsevat Urajärven Pyhälahden rannalla, Pyhälahden talosta noin 200 m eteläkaakkoon. Röykkiöt ovat jokseenkin epämääräisiä. Röykkiö a: maansekainen, 2 x 2,5 m, röykkiö b: halkaisija 4 m, röykkiö c: edellisestä 30 m:n päässä, halkaisija 1,5 m.

Jermilä (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kiviröykkiöhauta tasaisella kalliolla havumetsässä, länsipuolella polku, idässä suomaastoa. Hiukan pengottu. Halkaisija 3 m.

Mustalampi (142010034) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Matalahkolla kumpareella suon keskellä Mustalammen pohjoispuolella rannasta noin 60 m:n päässä sijaitseva mahdollinen kiviröykkiöhauta. Sammaleinen, halkaisija 3,5 m.

Haikanniemi (142010036) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Urajärven eteläpuolella Haikanniemen kärjestä 150–200 m eteläkaakkoon kuusimetsässä sijaitsevia kiviröykkiöhautoja. Röykkiö a matalan mäkikumpareen länsiosassa, halkaisija 4 m, keskellä vanha kuoppa. Röykkiö b edellisestä noin 100 m pohjoiseen, alavammalla paikalla, epävarma hautaröykkiö, halkaisija 2,5 m.

Kukkomäki (142010037) (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Matkuslammen lounaispuolella olevan korkean Kukkomäen pohjoisosassa, laakealla kalliolla sijaitseva kiviröykkiöhauta. Halkaisija on 4 m. Röykkiön keskellä on kuoppa.

Linnankukkura (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Linnankukkuran harjun pohjoispään länsirinteellä metsässä sijaitseva kiviröykkiö, jonka halkaisija on 3 m. Hiukan hajoitettu.

Noidanniemi (142010039) (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Urajärven itärannalla olevan Noidanniemen keskellä sijaitseva kiviröykkiöhauta, mäen pohjoisosassa kalliotasanteella. Halkaisija 3,5 m. Inventointi 2003: Röykkiö erottuu heikosti paksun sammaleen ja varpukasvillisuuden alta.

Lapinsaari (142010040) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Konniveden eteläosassa, Isosaaren ja Karhusaaren välillä olevan Lapinsaaren pohjoiskärjessä jyrkän kallion päällä sijaitsee röykkiö, jonka halkaisija lienee ollut 8 m. Röykkiön keskellä on kuoppa, kiviä on vieritetty veteen (röykkiötä on asiattomasti pengottu 1978).
Paikalla tehtiin arkeologinen kaivaus 1992 (Timo Miettinen), jolloin röykkiöstä löytyi kvartsi- ja pii-iskoksia. Lapinsaaren eteläpuolella on Isosaaren Metelinkärki.

Karhusaari (142010041) (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Konniveden eteläosassa, Karhusaaren itärannalla jyrkässä kalliossa. Seinämässä on kaksi-kolme punavärillä maalattua hirvenkuvaa, noin 2,5 m korkeudella järven pinnasta. Kallio katsoo itään.

Kelloniemi Haukkavuori (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Konniveden eteläosassa Kelloniemen itärannalla olevan Haukkavuoren jyrkässä seinämässä. Maalaus käsittää vain yhden mutta sitäkin kauniimman kuvan, joka esittää laukkaavaa, kokonaan punaisella väritettyä hirveä. Kyseessä on kalliotaiteemme ehkä taidokkain liikkuvan hirven kuva.

Rautakannanvuori (Taide)
Kivikautinen; Konniveden eteläosan Haukkaselästä pohjoiseen pistävän lahden kapeiden haarojen väliin jäävän Rautakannanvuoren itäkaakkoon päin olevassa suoraan veteen putoavassa seinämässä. Punavärillä maalattuja kuvioita kolmessa kohdassa. Seinämän vasemmalla reunalla on hahmoton läiskä, keskellä ylimpänä vasemmalla katsova hirvenkuva ja oikealla pieni venekuvio.

Hiidensalmi (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kaksi tai kolme osittain pengottua lapinraunio-tyyppistä röykkiötä Pyhäjärven Hiidensaaren itäpään etelärannalla, Hiidensalmen varrella rantakallion reunalla.
Pohjoisimpana on pitkänomainen röykkiö (4 x 6 m – kaivauksissa mitattu uudestaan 6 x 9 m), sen lounaispuolella aivan lähellä kallion reunaa pyöreähkö röykkiö (halkaisija noin 5 m, mitattu uudestaan 8 x 5 m) ja niiden välissä kolmas pienempi ja epämääräisempi röykkiö, joka on voinut syntyä em. röykkiöiden purkamisestakin. Röykkiöt ovat verraten matalia, 30–40 cm korkeita.
Lapinraunioryhmä on ilmeisesti ainoa Pohjois-Kymenlaakson lapinrauniokalmisto; muut lapinrauniot ovat yksittäishautoja.
Vuoden 1995 arkeologisissa kaivauksissa ylimpänä eli pohjoisimpana olevasta röykkiöstä löytyi palanutta luuta ja muutama kvartsi-iskos sekä iso kourupintainen kivi. Röykkiössä oli myös kylmämuurattu suorakaiteinen rakenne.

Ojala (142010045) (Asuinpaikat)
Rautakautinen; Paikka sijaitsee Kymijoen varrella, Myllyojaa kohti (itään ja kaakkoon) viettävällä moreenimäellä. Alueelta on löytynyt hopeinen kaularengas (KM 13265).
Tiesuunnitelman vuoksi paikalla suoritettiin kaivaus 1995. Kohteessa todettiin merkkejä rautakautisesta, mahdollisesti viikinkiaikaisesta asutuksesta. Löydöt saattavat viitata myös kalmiston olemassaoloon. Löydöt käsittivät tunnistamattomia pronssi- ja rautaesineiden fragmentteja, saviastianpaloja ja palanutta luuta.

Hiisiöistenlammi (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Kohde sijaitsee aivan Iitin ja Nastolan rajan tuntumassa, Hiisiöistenlammen itä- ja eteläpuolisella kallioalueella, silokalliolla. Sammaleisen röykkiön koko on 3,5 x 3,5 x 0,6 m. Keskellä on silmäkivi, joka nousee röykkiöstä n. 30 cm. Röykkiön sijainti, muoto, koko ja koostumus viittaa lapinraunioon.

Kaunissaari (142010048) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Saari sijaitsee Kymijoessa Kymenkäänteen pohjoispuolella. Kyse on noin 100 m pitkästä ja 30 m leveästä tasalakisesta kaarevasta soraharjusta, jonka korkeus on noin 5 m vedenpinnasta.
Saaren eteläpäässä on hylätty ja osittain tuhoutunut kevytrakenteinen mökki, joka sijaitsee todennäköisesesti keskellä mahdollista asuinpainannetta (6 x 10 m, syv. 20 cm). Lahtelainen Jouko Mattila on löytänyt paikalta kvartseja (iskoksia?) tuulenkaatomännyn juurakosta (kirje 11.1.2001 Kymenlaakson maakuntamuseoon - kopio Museovirastoon 1.3.2001). Jouko Mattila kaivoi syyskesällä 2001 paikalle vielä kaksi koekuoppaa, toisen painanteen lounaisreunalle, toisen vastakkaiselle puolelle koillisreunalle. Löydöt nuorakeramiikkaa (sekä mahdollisesti jonkin myöhäisneoliittisen keramiikan paloja?), kvartsia ja palanutta luuta.

Linnasaari (142010049) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Linnasaari sijaitsee Kymijoessa Kymenkäänteen ja Kananojan puolivälissä. Saaren pituus on noin 200 m ja levein kohta noin 120 m. Saaren pohjoispäässä on tasanne, jossa arkeologian harrastaja Jouko Mattila totesi kallioiden ympäröimän soikean painanteen (koko 10 x 15 m) arvellen sitä asumuspainanteeksi. Mattila kaivoi kaksi koekuoppaa painanteen sisäpuolelle. Niistä löytyi nuorakeramiikkaa (ja mahdollisesti pieniä paloja tekstiilipainanteista keramiikkaa sekä asbestisekoitetteista keramiikkaa), kvartsia ja palanutta luuta.
Ks. erityistieto kortissa Tilat.

Nuumanniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Matala hiekkaniemi Niskajärven ja Suolajärven välisen Nuumansalmen itäpuolella. Löytöalue n. 20 x 30 m, niemen kärjen eteläosassa, jossa loivasti viettävä hiekkatörmä. Suoja-alue voisi ulottua ainakin 200 m niemen kärjestä kohdalle, missä niemi levenee. Löydöt keramiikkaa ym. Varhaiskampakeraaminen asuinpaikka.

Tupavuori (163010002) (Taide)
Kivikautinen; Maalaus sijaitsee Vuohijärven Hevossaaren länsirannalla, lounaaseen olevan suoraan vedestä nousevan rantakallion keskipaikkeilla, noin 3,5 m veden pinnasta. Seinämässä on hirvi- ja ihmiskuvio sekä muusta kuvakentästä kertovia kellertäviä värimuutoksia.
Ks. Lisätiedot.

Kapasaari (163010003) (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Vuohijärvellä, Hevossaaren itäpuolella olevan Kapasaaren luoteispäässä rantakallion länteen suuntautuvassa seinämässä. Noin 2 x 17 m laajuisella alueella on kahdessa tasossa osaksi pois huuhtoutuneita maalauksia: ihmishahmoja, eläimiä (hirviä), kaloja. Noin 200 m päässä maalauksesta sijaitsee valtava siirtolohkare, jonka vinon lipan alla sateenpitopaikaksi soveltuva tila.
Seinämän alaosassa sijaitseva ihmiskuvio tuhoutui lähes kokonaan ilmeisesti metsästäjien ammuskelusta kesällä 1996 (haulinjäljet kalliossa) kallion pinnassa olleen levyn romahtaessa. Ihmiskuviosta on jäljellä vain jalkaterät.

Uutelanvuori (Taide)
Kivikautinen; Karijärven koillisosasta pohjoiseen pistävän Ansalahden itärannalla on maalauksia kalliossa kahdessa kohdassa. Uutelanvuori 1: pohjoisempi maalauskenttä lounaaseen suuntautuvassa kallioseinämässä pari metriä rannasta, ainakin yksi kätensä kohottanut ihmiskuvio. Lähellä patsasmainen kallioulkonema ("seitakivi"), jossa myös väriläiskiä. Uutelanvuori 2: eteläisempi maalauskenttä kauempana rannasta pienen puoliluolamaisen syvennyksen reunassa, kettua muistuttava eläinkuvio ja ihmiskuvio (lisäksi ehkä toisen ihmisen jalat). Maalaukset katsovat lähinnä lounaaseen.

Pukkisaari (163010005) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Huhdasjärvessä olevassa Pukkisaaressa. Saaren pohjoisrannalla on merovingiajan lopun ja viikinkiajan polttokalmisto. Saaren eteläpäässä on myöhäisneoliittinen ja vanhemman metallikauden asuinpaikka. Laaja-alainen ja löydöistään rikas kalmisto edustaa kiveämätöntä kenttäkalmistotyyppiä. Pääosa esineistöstä ajoittuu 900-1000 -luvuille (pronssikoruja, kaksi itämaista 900-luvun hopearahaa, E-tyypin keihäänkärki, rautaesineitä jne.). Kalmiston löytöjä on tavattu myös sortuneen törmän alapuolelta vesijätöltä ja järven pohjasta. Asuinpaikalta löytynyt saviastia-aineisto edustaa myöhäisneoliittista ns. välivyöhykkeen keramiikkaa ja Pöljän tyypin asbestikeramiikkaa. Paikalla on todettu myös kaksi mahdollista asuinpainannetta.
Palaneesta luusta on tehty osteologinen analyysi (Kati Salo 2005).

Puolakka (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Röykkiö sijaitsee Alankojärven koillisrannalla mäenharjanteella pienten kallionyppylöiden välisellä tasanteella. Paikalta on komea näköala pohjoiseen. Röykkiön halk. n. 9 m, kork. n. 0,6 m. Röykkiö on tasapintainen ja reuna paikoin hienosti ladottu. Röykkiön poikki kulkee kaakko-luode -suunnassa kapea pengottu alue, muuten röykkiö on ehjä.
Röykkiön kaivauksissa 1994 paljastui, että kyseessä on tuulimyllyn (varvas- eli jalkamyllyn) pohja, sen kartiomaisen ristikkojalan tukikiveys, jonka keskellä oli vielä pystypatsaan (napatukin) alapää hahloineen. Kohde on määritetty historiallisen ajan muinaisjäännökseksi; kyseessä saattaa olla vanhin kymenlaaksolainen myllynpohja (1500-1700-luvulta?) ja yksi vanhimpia säilyneitä myllynpohjia maassamme. Röykkiö entisöitiin tutkimuksen jälkeen ja siihen asetettiin alkuperäisen kaltainen napatukin replika.

Patakallio (163010007) (Taide)
Kivikautinen; Patakallio sijaitsee Karijärven kaakkoiskulmauksessa lähellä järven laskukohtaa, sen itärannalla. Kalliohalkeaman pohjalla oleva heikosti punertava värjäytymä on tulkittu ihmiskuvioksi.
Ks. Lisätiedot.

Kintahuonvuori (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Pyhäjärven luoteisreunassa olevan laajan Hausanniemen kaakkoisreunassa kohoavan Kintahuonvuoren eteläisimmässä kärjessä n. 15 m päässä rannasta, rantametsän takana olevassa seinämässä. Maalaus koostuu kahdesta venekuvasta, joista vasemmanpuoleisen pituus on 56 cm ja siinä erottuu 12 miehistöviivaa. Oikeanpuoleisen kuvion pituus on 16 cm ja siinä on 4 miehistöviivaa.

Hietaniemi (163010009) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee suuren Siikaniemen länsirannalla sijaitsevassa pienessä Hietaniemessä, Niskajärven rannalla. Alueella - niemen korkeimman kohdan pohjoispuolella - on todettu kaksi vierekkäistä painannetta, mahdollisia asuinpainanteita. Itäinen painanne on pyöreähkö, selkeämpi ja syvempi (8,5 x 7,5 m), läntinen painanne on matalampi ja pitkänomainen (9 x 6 m). Koekuopista on löytynyt kivilajiydin ja kvartsi-iskoksia.

Hintteri (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Vuohijärven pohjoisosassa Hintterinsaaren länsipäässä kivikkoisten harjanteiden leikkaamassa paikassa, jota kutsutaan Jussinhiekaksi. Vuonna 2000 tehdyssä inventoinnissa kohteessa havaittiin koepistossa noin 15 cm paksuinen kulttuurikerros ja löytöinä koepistosta saatiin keramiikkaa, palanutta luuta ja kvartsi-iskoksia, sekä pii-iskos, kvartsikaavin ja hioinkivi. Lisäksi asuinpaikan läpi kulkevan tien penkasta on löytynyt keramiikkaa. Keramiikkaa ei ole pystytty fragmentaarisuutensa vuoksi tunnistamaan, mutta sen sekoitteena on käytetty asbestia.
Vuoden 2010 inventoinnissa kohteessa havaittiin aiemmin tuntematon, muodoltaan soikea ja 6x5 metrin kokoinen mahdollinen asumuspainanne, ks. alakohteet. Saaren länsipäädyssä sijaitsevan mökin rajapyykki on painanteessa.
Vuoden 2000 inventoinnissa kohteen laajuudeksi arvioitiin ainakin noin 200 metriä niemen länsipäädystä itään tien risteykseen asti. Asumuspainanteesta 200 metriä kaakkoon sijaitsevan hiekkakuopan yläreunalta löytyi kuitenkin vuoden 2010 inventoinnissa koko matkalta kvartsi-iskoksia. Asuinpaikka vaikuttaa siis laajemmalta kuin aiemmin on esitetty tai arvioitu. Se jatkuu mahdollisesti koko Hintterinsaaren lounaisen rantaterassin laajuisena noin 400 metrin matkalla.

Salmela (163010011) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee peltoterassilla Kimolan kanavan pohjoisrannalla Ukkolanvuoren kohdalla. Löydöt kivitaltta ja kvartsi-iskoksia. Osittain kynnön tuhoama asuinpaikka.

Nuumasalmi (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Matala kiviröykkiö sijaitsee Nuumaniemen itäkärjessä Nuumasalmen rannalla Niskajärven ja Suolajärven välissä. Vastarannalla on kivikautinen asuinpaikka (Nuumanniemi 163 01 0001).
Röykkiö sijaitsee kalliopohjalla. Se on kooltaan 6,5 x 5 metriä, korkeus 0,4 metriä. Kyseessä on ilmeisesti varhaismetallikautinen lapinraunio. Kalliossa on metallisia kiinnitysrenkaita.

Haapasaari 1 (Kultti- ja tarinapaikat)
Keskiaikainen; Uhrikiveksi arveltu kivi sijaitsee Haapasaaren itäosan, ns. Uustinpuolen, korkeimmalla kohdalla. Iso tasapintainen kivi, kivilaji osin rapakiveä. Kiven laakealla pinnalla hieman reunoja kiertäen kahdeksan selvää kuppimaista syvennystä, viisi epävarmaa kuoppaa. Kuopat ovat melko kookkaita, maljamaisia, suurin kuoppa 12 x 8 cm. Matti Saarnisto on arvellut kiven kuoppia luonnon työksi, mutta kuoppien säännöllinen sijainti – kehässä melko lailla tasavälein toisiinsa nähden – viittaa siihen, että kyse on ihmisen tekemistä kupeista.

Itäranta (285010002) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Östringinlahden ympäristön kallioilla Kaarniemessä ja Helilässä on Kymenlaakson laajin pronssikautinen (1500–500 eKr.) röykkiökalmisto, johon kuuluvat kohteet 285010002–285010008 eli Itäranta, Sunakieli, Rantahöyteri, Salovaara, Itähöyteri, Pohjoishöyteri ja Koillishöyteri.
Itärannan kohteessa on 2–3 kalliomaastossa sijaitsevaa röykkiötä (hiidenkiukaat a–c). Hiidenkiuas a merkitty peruskarttaan, jäljellä vain isoista kivistä ladotun pohjakehän puolikas.
Hiidenkiuas b sijainnut edellisestä noin 15 m etelään, kokonaan hajotettu.
Hiidenkiuas c hyvin epävarma. Se sijaitsee noin 20 m röykkiöstä a koilliseen alhaalla notkossa.
Röykkiöt ovat tuhoutuneet lähes kokonaan. Ne voidaan liittää laajempaan kokonaisuuteen Östringinlahden pohjois- ja itäpuolella sijaitsevien pronssikautisten röykkiöhautojen kanssa.

Sunakieli (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Östringinlahden ympäristön kallioilla Kaarniemessä ja Helilässä on Kymenlaakson laajin pronssikautinen (1500–500 eKr.) röykkiökalmisto, johon kuuluvat kohteet 285010002–285010008 eli Itäranta, Sunakieli, Rantahöyteri, Salovaara, Itähöyteri, Pohjoishöyteri ja Koillishöyteri.
Sunakielen kohteessa on viisi kallioharjanteella sijaitsevaa röykkiötä (hiidenkiukaat a–e) ja laivalatomus (f). Useimmat pahasti hajotettuja.
Pohjoisin röykkiö a: vain muutama kivi jäljellä. Tutkittu.
Röykkiö b: sijaitsee röykkiöstä a noin 15 m eteläkaakkoon, hiidenkiukaan puolikas, halkaisija n. 7 m (merkitty peruskarttaan). Tutkittu, löydöt palanutta luuta.
Röykkiö c: sijaitsee röykkiöstä b noin 25 m eteläkaakkoon. Parhaiten säilynyt, halkaisija noin 7 m. Merkitty peruskarttaan.
Röykkiö d: röykkiön c etelälaidassa hajanaista kivikkoa, tutkittu hiidenkiukaan jäännös.
Röykkiö e: röykkiöstä d eteläkaakkoon hajanaista kivikkoa, tutkittu hiidenkiukaan jäännös.
Laivalatomus f sijaitsee röykkiöstä d itään, muoto soikea, koko 3,5 x 7 m. Tutkittu.

Rantahöyteri (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Östringinlahden ympäristön kallioilla Kaarniemessä ja Helilässä on Kymenlaakson laajin pronssikautinen (1500–500 eKr.) röykkiökalmisto, johon kuuluvat kohteet 285010002–285010008 eli Itäranta, Sunakieli, Rantahöyteri, Salovaara, Itähöyteri, Pohjoishöyteri ja Koillishöyteri.
Rantahöyterin kohde sijaitsee Salovaaran tilan ohitse kulkevasta paikallistiestä noin 90 metriä luoteeseen. Kohteeseen kuuluu kaksi kalliolla sijaitsevaa röykkiötä (hiidenkiukaat a–b) ja laivalatomus (c).
Pohjoisempi röykkiö a: halkaisija noin 6 m.
Röykkiö b: röykkiöstä 1 noin 6 m etelään, pengottu ja osin hajotettu, halkaisija ollut alunperin noin 8 m, (merkitty peruskarttaan). Röykkiön b reunassa laivalatomus (c), koko 1,5 x 5 m. Latomus ja röykkiö olleet ilmeisesti yhdistetty siltamaisella kiveyksellä.

Salovaara (Hautapaikat)
Salovaaran kohteeseen kuuluu röykkiö (hiidenkiuas) ja "laivalatomus", jotka sijaitsevat metsäisellä rinteellä, sorapohjalla. Röykkiön halkaisija on n. 10 m. Laivalatomusta muistuttava kivirakennelma sijaitsee röykkiön pohjoispuolella. Röykkiö ja latomus yhdistyvät siltamaisella kiveyksellä. Röykkiötä tutkittaessa siitä löytyi pronssinen okapäinen kaksoisnappi ja n. 400 g palanutta luuta. Nappi on tanskalaista alkuperää ja ajoittuu n. 800 eKr. Laivalatomus oli löydötön.

Itähöyteri (Hautapaikat)
Itähöyterin kohteessa on kalliolla sijaitseva röykkiö (hiidenkiuas) ja laivalatomus. Röykkiön koko noin 5,5 x 6,5 m. Laivalatomus on röykkiön koillispuolella, siinä aivan kiinni. Molemmat on tutkittu.

Pohjoishöyteri (Hautapaikat)
Rautakautinen; Östringinlahden ympäristön kallioilla Kaarniemessä ja Helilässä on Kymenlaakson laajin pronssikautinen (1500–500 eKr.) röykkiökalmisto, johon kuuluvat kohteet 285010002–285010008 eli Itäranta, Sunakieli, Rantahöyteri, Salovaara, Itähöyteri, Pohjoishöyteri ja Koillishöyteri.
Pohjoishöyterin kohteessa on 5,5, x 8 metrin laajuinen röykkiö, joka sijaitsee metsäisellä kalliotasanteella. Kohde on tutkittu. Röykkiö ajoittuu mahdollisesti varhaiseen rautakauteen. Löydöt kiviesineen pala ym.

Koillishöyteri (Hautapaikat)
Koillishöyterin kohteessa on kalliolla sijaitseva röykkiö (hiidenkiuas), jonka halkaisija on noin 5 m. Röykkiön keskellä onkuoppa.

Ojamaa (285010010) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Pernoossa, Naatinsuon pellon lounaisreunassa Mustanjärvensuon pohjoispuolella. Pelto on hiekansekaista savea. Alueen reunasta metsärajan läheltä on löytynyt 1930-luvulla pellonmuokkauksessa vasarakirves. Myöhemmin pellosta löytyi pii-iskos ja mahdollinen keramiikanpala.
Syksyn 2006 tarkastuksessa todettiin alueen olevan vieläkin viljelykäytössä eikä asuinpaikka ole todennäköisesti säilynyt täysin ehjänä.

Pykinkoski (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kymijoen koillisrannalla Pykinkosken alapuolella sijaitsevalla luode-kaakkosuuntaisella soraharjantella, joka on osittain sortunut Kymijokeen. Harjanteen luoteispäässä on vanha sorakuoppa ja alueella on useita pienempiä hiekkakuoppia. Alueella on mahdollisesti myös asumuspainanteita. Koko mäki, joka on ollut kivikaudella saarena, on asuinpaikka-aluetta. Löytöinä asuinpaikalta on saatu talteen mm. tyypillistä kampakeramiikkaa, myöhäiskampakeramiikkaa, nuorakeramiikkaa sekä myös vähän rautakauden keramiikkaa.

Ruhankoski (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Myllykoskelle ja Vääräkorvelöle vievän hiekkatien eteläpuolla, Kymijoen pohjoisrannan tuntumassa sorakuoppien rikkomalla hiekkakankaalla. paikalta on vuonna 1967 löydetty mm. asbestikeramiikkaa ja riipushioin. Vuoden 2005 inventoinnissa osa asuinpaikka-alueesta todettiin tuhoutuneen soranotossa ja sähkölinjan rakentamisen yhteydessä.

Myllykoski (285010015) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kymijoen koillisrannalla Myllykosken ja Ruhankosken väliin jäävällä niemekkeellä noin 150 m päässä Vääräkorpeen vievästä hiekkatiestä. Kivikkoisen hiekkamäen yli kulkee sähkölinja. Asuinpaikan poikki on vedetty mökkitie rantaan. Alueella on tehty koekaivaus vuonna 1982, jolloin löytyi mm. vanhempaa tyypillistä kampakeramiikkaa, piiesineistä ja kvartsi-iskoksia. Asuinpaikka-alueen eteläosassa on kaksi 8 x 6 metristä asumuspainannetta.

Niskasuo (285010017) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Laajakoskella, Kymijoen itäisen haaran itäpuolella olevan Niskasuon itälaidalla kohoavalla mäntykankaalla, jonne Kymijoelta on matkaa noin 550 metriä. Asuinpaikka sijoittuu terassimaiselle tasanteelle aivan suon reunaan. Alueella on pieni, jo maastoutunut hiekkakuoppa.
Niskasuo on Kymenlaakson rannikon suurimpia ja pitkäaikaisimpia asuinpaikkoja. Alueella on 17 eri kokoista painannetta, joista kolmea suurinta voidaan pitää asuinpainanteina. Näistä suurimman pituus on n. 12 m. Asuinpaikka-alue on laajuudeltaan noin 400 metriä pitkä ja 50-100 metriä leveä.
Asuinpaikalta on tutkimuksissa saatu talteen runsas löytöaineisto, johon kuuluu mm. savi-idoli ja piiesineitä. Erittäin runsas saviastia-aineisto edustaa varhaista, tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa sekä pyöreä- ja rombikuoppaista itäistä kuoppakeramiikkaa.
Kohde vaurioitui merkittävästi metsätalouden toimenpiteissä keväällä 2004.
Asuinpaikka tunnetaan myös nimellä Kymin Niskasuo.

Tervaniemi (285010018) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka peltoalueella, joen rannalla. Löydöt (kvartsia) niin vähäisiä, että asuinpaikka epävarma.

Heposuonpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Peltorinne Kahrinkankaan eteläpäässä. Alue jokseenkin ehjää. Löydöt nuorakeramiikkaa. Vasarakirveskulttuurin asuinpaikka.

Porkka (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Laajakoskentien koillispuolella olevan suuren sorakuopan laidalla. Maantien länsipuolella on Laajakoskenjärvi. Alueella on sijainnut kaakko-luode -suuntainen harju, joka on lähes kokonaan soranoton tuhoama. Asuinpaikka on ulottunut Heijarin talon luota harjun eteläpäähän. Alueella on ollut ainakin neljä asumuspainannetta, joista enää kaksi olisi säilyneellä alueella. Löytöinä asuinpaikalta on useissa eri tutkimuksissa saatu talteen mm. tyypillistä kampakeramiikkaa ja meripihkaa.
Alueella on ollut myös 1. maailmansodan ampumahautoja.

Turveaho (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Pernoontien lounaispuolella pienellä hiekkaisella peltoharjanteella. Melko hyvin säilynyt kohde. Löytöinä kohteesta on saatu talteen mm. nuorakeramiikkaa, joten kyseessä on vasarakirveskulttuurin asuinpaikka. Suoja-alue yhteinen kohteen Eerolan metsä (285-01-0026) kanssa, yhteensä n. 150 x 150 m.

Eerolan metsä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Pernoontien lounaispuolella olevalla mäenkumpareella. Alue on vaurioitunut metsätöiden yhteydessä, jolloin mäen rinteestä on kuorittu ajouran tekemistä varten pintamaa pois. Kuoritulla alueella on näkyvissä runsaasti löytöjä sekä likamaata. Kohteesta on löydetty tyypillistä kampakeramiikkaa ym.
Yhteinen suoja-alue Turvesuon kanssa (ks. 285-01-0025).

Tuuli (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Hiekkakankaalla sijatseva asuinpaikka, josta on löytynyt kampakeramiikkaa ym. Vuoden 1968 kaivausten perusteella alue on tutkittu loppuun.
Syksyn 2006 inventoinnissa löytyi asuinpaikan koillispuolelta noin 10 metrin päästä halkaisijaltaan 3,5 metrin kokoinen matalahko painanne. Sitä ympäröi maavalli, jossa on kaksoismaannos. Kohde tulkittiin pyyntikuopaksi. Vuoden 2018 inventoinnin perusteella painanne saattaa olla pyyntikuoppa, mutta se voi olla luontainenkin (ks. alakohde).
Painanteen pohjois- ja eteläpuolella on tuoreet hiekanottopaikat - vanhan kuopan reunalta otettu maata. Niiden reunamilla ja maakasoissa ei vuoden 2018 inventoinnissa havaittu mitään esihistoriaan viittaavaa.

Vilkin saha (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Juurikorventien itäpuolella, hiekkakankaalla jonka poikki kulkee sahalle vievä tie. Vuoden 1967 inventoinnissa tien molemmin puolin löytyi noin 15 metrin matkalta saviastianpaloja ja kvartsi-iskoksia.
Vuoden 2006 inventoinnissa kerättiin hiekkatien varrelta kaksi kvartsi-iskosta ja palaneen luun kappale. Koekuopissa ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa. Metsästä hiekkatien itäpuolelta löytyi tervahauta sekä muutamia pyöreitä painanteita. Kuopat ajoittuvat todennäköisesti tervahaudan kanssa historialliseen aikaan, ja ne ovat ainakin osittain rikkoneet esihistoriallista asuinpaikkaa.
Vuoden 2018 inventoinnissa ei alueelta havaittu mitään löytöjä tai kulttuurikerosta. Vuonna 2006 todettua tervahautaa ei havaittu. Paikalla on erikokoisia kuoppia, joiden merkitys jäi epäselväksi. Osa kuopista on vanhempia, joissa podsolimaannos, yhdessä kuopassa todettiin kaksoismaannos. Alueella on myös runsaasti nykyaikaisia kuoppia ja tasattua aluetta.

Nikkarinmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee hiekkaisella mäellä Nummenjoen eteläpuolella. Asuinpaikka-alue on hiekkakuoppien, teiden ja rakennusten rikkomaa. Kohteen kaivaustutkimuksissa on saatu talteen mm. varhaista-, tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa, kuoppakeramiikkaa, nuorakeramiikkaa, asbestikeramiikkaa sekä savi-idoli. Kyseessä on siten hyvin pitkään käytössä ollut asuinpaikka. Kaivauksissa kohteesta on tutkittu yhteensä noin 800 neliömetriä.
Vuoden 2018 inventoinnissa todettiin, että maaperän ja topografian perusteella muinaisjäännökselle potentiaalinen korkeustasolla 15-20 m sijaitseva alue on hyvin laaja. Alueella on kuitenkin runsaasti nykyaikaista maankäyttöä, joten suuria yhtenäisiä säilyneitä alueita ei ole löydettävissä. Muinaisjäännöksen säilyneisyyden ja rajauksen selvittäminen edellyttää tarkempia tutkimuksia.

Kapio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 15 ja Nummenjoen itäpuolella, vanhan pienen hiekkakuopan vieressä. Vuoden 1967 inventoinnin yhteydessä hiekkakuopan reunoilta löytyi kampakeramiikkaa.
Vuoden 2006 inventoinnissa todettiin, että maastollisesti kapion asuinpaikka voisi olla samaa asuinpaikkaa 130 metrin päässä olevan Suuret niityt -nimisen asuinpaikan kanssa.
Vuoden 2018 voimajohtolinjainventoinnissa todettiin, että Kapion asuinpaikalla
ei ole aluerajausta, mutta vaikuttaa siltä, että kohde on tuhoutunut ainakin koordinaattipisteestä etelään olevalta osin. Voimajohtoalueen koekuopituksessa ei havaittu
mitään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Suuret niityt (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 15 ja Nummenjoen itäpuolella Matarniemeen vievän tien vieressä. Paikka on hiekkainen luoteeseen viettävä rinne, joka on 1960-luvulla ollut niittynä ja perunapeltoma, mutta nyttemmin vesakoitunut. Vuoden 1967 inventoinnissa perunapellosta löydettiin keramiikkaa ja pii-iskoksia.
Vuoden 2006 inventoinnissa todettiin, että asuinpaikka voi kuulua maastollisesti samaan asuinpaikkaan 130 metrin päässä olevan Kopion asuinpaikan kanssa.

Juurikorpi 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Kouvolaan vievän rautatien koillispuolella loivasti itään viettävällä rinteellä. Muinaisjäännöksen ympäristö on rikkonaista havumetsämaastoa, jossa on useita hiekka- ja savikuoppia sekä maailmansodan aikaisia kaivantoja.
Paikalta on löytynyt noki- ja hiilialueita, joissa oli runsaasti saviastianpaloja. Muinaisjäännöksen laajutta selvitettiin koekiavauksin 1983, jolloin todettiin asuinpaikkaa säilyneen vain noin 150 neliömetrin alue.
Vuoden 2006 inventoinnissa ei havaittu muutoksia maankäytössä.

Joutsenjoki S (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Matarniemen kapeassa pohjoiskärjen rinteessä, joka noudattelee 20 m korkeuskäyrää. Pohjoiskärki ja sen pohjois- ja länsipuoli ovat peltona ja maaperältään alue on peltomullansekaista hienoa hiekkaa. Kohteen pojois- ja luoteispuolella virtaa n. 130 m päässä Joutsenjoki. Löytöinä paikalta on saatu reikäkivi ja kvartsia.
Vuoden 2006 inventoinnissa todettiin, että paikka on säilynyt maastollisesti ennallaan. Osa asuinpaikasta on saattanut säästyä peltomullan alla.

Joutsenjoki N (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee hiekkaisella peltoniemekkeellä Joutsenjoen pohjoispuolella. Löydöt ovat kvartsia.
Vuoden 2006 inventoinnissa pellolla tehtiin pintapoimintaa myös hieman ylempänä pellonreunassa. Paikalla ei havaittu merkkejä asuinpaikasta. Kohde on saattanut ainakin osittain tuhoutua pellonmuokkauksessa, koska alueelta on poistettu kiviä.

Metsäniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee kivikkoisella metsämäellä, valtatie 15 koillispuolella. Paikalla on pieniä umpeenkasvaneita sorakuoppia. Maaperä on karkeaa hiekkaa ja soraa. Löydöt ovat keramiikkaa. Varhaiskampakeraamisen ajan asuinpaikka.
Vuoden 2006 inventoinnissa paikalle tehtiin koekuoppia sekä tarkastettiin tienleikkauksia ja sorakuoppia, mutta mitään muinaisjäännökseen viittaavaa ei löytynyt. Kyseessä on todennäköisesti pieni asuinpaikka, joka rajautuu sorakuopan sekä idempänä olevan kivikkoisen alueen väliin jääden aivan lahden pohjukkaan. Suurin osa kohteesta on todennäköisesti tuhoutunut soranoton yhteydessä.

Kivimäki 1 (285010048) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kvartsilouhos. Etelään viettävään kallioon louhittu lähes nelikulmainen pystyseinäinen syvennys, laajuus noin 1,5 x 1,5 m, jonka eteläosassa on lähes 1 m syvyinen ja 0,5 m pituinen luolamainen onkalo kvartsijuonteen kohdalla.
Kohdetta ei pystytty paikallistamaan 2015 tehdyssä tarkastuksessa. Kohde oli umpeenkasvanut. Keskitalon (1970) valokuvien ja kuvauksen perusteella kyseessä on kuitenkin tyhjäksi louhittu kideonkalo. Samaan tulkinta päätyi myös Timo Miettinen (1990), joka havaitsi kvartsikiteiden paloja kuopan ympärillä.
Kyseessä on todennäköisesti jo kivikaudella hyödynnetty kvartsilouhos.
Vaikka itse louhosta ei onnistuttu paikantamaan, alueelta löydettiin kuitenkin vanhasta
tuulenkaadosta kalliohalkeaman kohdalta kookkaan kvartsikiteen kappale (ks. alakohde) (prisman särmä 3 cm) ja -iskos. Löytöpaikka sijaitsee noin 20 m louhoksen
ilmoitetusta koordinaattipisteestä pohjoiseen.
Alueella on ollut myös laaja-alainen historiallisen ajan louhos, jota ei ole määritetty
muinaisjäännökseksi. Tähän liittyen maastossa näkyy paljon lohkottuja kivipaasia ja kiintokalliota, osassa lohkopinnoista erottuu kiviporan jälkiä.

Kivimäki 2 (285010049) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kvartsilouhos sijaitsee n. 200 m kohteesta Kivimäki 1. Lounaaseen viettävässä kalliossa on kvartsijuonteen kohdalla louhittu syvennys, 1 x 0,5/0,7 x 0,5 m.
Kohdetta ei tarkastettu vuoden 2006 inventoinnin yhteydessä. Maastollisesti louhoksen ympäristössä on tapahtunut muutoksia, sillä nykyisen kivilouhoksen luoteisraja on siirtynyt lähemmäksi vanhaa louhoskuoppaa.
Vuoden 2015 tarkastusten perusteella kohde on jo osin tuhoutunut ja on jatkuvassa tuhoutumisvaarassa. Louhoskuoppia uhkaa sekä kaupallinen louhostoiminta, että yksityishenkilöiden harrastama moderni kaivelu. Vuonna 2015 tarkastetut louhoskuopat (ks. alakohteet) sijaitsevat välittömästi Kivimäen louhoksen pohjoispuoleisella, osin metsittyneellä avokalliolla. Kuopat ovat noin 50 x 150 m kokoisella, koillinen-lounas suuntaisella alueella.
Eteläisimmät louhoskuopat löytyivät vain noin 5 m päästä kivilouhoksen nykyisestä (2015) reunasta.
Kvartsilouhokset liittyvät kivikautiseen raaka-aineen hankintaan; kaikkien reunoilla oli vielä jäänteitä kvartsista. Kaikki louhoskuopat sijaitsevat tasaisella kalliolla. Ne ovat kvartsijuonia ja kallion pintaa syvemmälle jatkuvia kvartsia sisältäviä kideonkaloita, joista on louhittu kvartsia.
On oletettavaa, että yksityiskohtaisemmalla tarkastuksella vastaavia louhoskuoppia on löydettävissä vielä lisää. Alueella on myös runsaasti merkkejä historiallisen ajan graniitin louhinnasta, mutta näitä ei ole kartoitettu tarkemmin.

Pellonvuori (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Röykkiö (hautaröykkiö?) sijaitsee pienellä kallionyppylällä laajan kaakkoon viettävän Pellonvuori-nimisen kallioalueen reunassa länsi-Kotkassa Karhuvuorentien ja Mussalontien risteyksestä n. 100 m luoteeseen ja n. 15 m Mussalontiestä länteen. Kaakko-luode-suuntaisen tiiviisti ladotuista kivistä muodostuvan matalan, hieman soikean röykkiön pituus on n. 6,5 m ja leveys 4,5 m. Korkeutensa perusteella röykkiö saattaa olla rautakautinen hauta.

Kuutsalo (Kivirakenteet)
Historiallinen; "Melko huomattava uuniryhmä jäljellä Kuutsalon länsipäässä." Tieto Timo Miettisen kirjasta "Kymenlaakson esihistoriaa" (1998:132). Miettisen tiedonannon mukaan paikalla on 9 uunia.
Uunien tarkka paikka on epävarma. Timo Miettisen v. 1999 antamat koordinaatit (pkoo 6702740, ikoo 3500180, poistettu rekisteristä 20.7.2006) eivät ehkä pidä paikkaansa. Ks. Lisätiedot.

Santamäki (285010052) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Hienohiekkainen niemeke, joka tuhottu miltei kokonaan hiekanotossa. Löydöt kvartsi-iskoksia. Paikalla on havaittu myös luunmuruja. Mesoliittinen kohde?
Vuoden 2006 inventoinnissa alueelle tehtiin koekuoppia, mutta mitään muinaisjäännökseen viittaavaa ei havaittu. Santamäen asuinpaikka on todennäköisesti ollut pienellä alueella niemekkeen kärjessä, joka on tuhoutunut hiekanoton yhteydessä.

Pakanavuori (Taide)
Kivikautinen; Kuusankosken pohjoisosassa, Voikkaan kohdalla on Kymijoen itärannalla länsi-lounaaseen katsova kalliomaalaus. Punavärillä tehty maalaus sijaitsee noin 30 metriä rannasta ja noin 10 metrin korkeudella joen pinnasta; rapautuneen rantapenkan päällä hiukan ulospäin kaltevan rapakivikallion seinämässä, noin 4 metrin levyisellä sileällä pinnalla. Seinämän tunnistettavin hahmo on sen oikeassa laidassa oleva koukkupolvinen ihmiskuvio (korkeus noin 31 cm); lisäksi voidaan hahmottaa myös muutamia eläinkuviota.
Maalauksessa on erotettavissa neljä värialuetta (A-D):
Alue A vasemmassa laidassa: punavärin jäänteitä.
Alue B kalliohalkeamien muodostamassa kolmiossa: voimakkaasti värjäytynyt kohta,
tunnistamattomia värjäytymiä (ihmisvartalon katkelma?).
Alue C keskellä: pystysuoria punavärikaistoja, yksi poikittainen värjäytymä.
Alue D oikeassa laidassa: 1. koukkupolvinen ihmishahmo, 2. ihmishahmon vieressä katkelmallinen eläin- tai ihmishahmo, 3. edellisen yläpuolella viistosti vasemmalla mahdollinen hirvieläinkuvio.
4. tunnistamattomia värjäytymiä. (Kivikäs 1995.)
Seinämän alaosaa on töhritty vuonna 1977 nimikirjaimilla ja vuosiluvuilla; maalaus puhdistettiin vuonna 1980.
Vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa havaittiin, että maalauksen alapuolella olevassa halkeamassa ja sen edustalla on poltettu nuotiota. Maalaus on alaosastaan nokeentunut, myös kalliopintaa on lohkeillut irti nuotiopaikkana käytetyn halkeaman yläpuolelta.
Maakuntamuseon kautta Museovirastoon 5.8.2010 saapuneen ilmoituksen mukaan Pakanavuoren kalliomaalausta on tärvelty (havainto: Pekka Tiihonen 31.7.2010). Sinistä maalia on maalattu suoraan ihmishahmon päälle jäljitellen sen muotoja. Konservaattori selvittää maalauksen puhdistusmenetelmän.
Kohde käytiin tarkastamassa inventoinnin 2014 yhteydessä jolloin havaittiin, että maalausta on tärvelty lisää jo aiemmin raportoitujen tuhotöiden jälkeen. Maalauksen päälle on piirretty tikku-ukkoja ilmeisesti hiilellä. Kallio myös jatkaa rapautumistaan nuotiopaikkana käytetyn kohdan yläpuolelta.
Muinaisjäännöksen eteen on rakennettu keväällä 2020 katselulava

Kirkkokallio (306010003) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kuusankosken pohjoisosassa Sompasen ja Laukassuon välisellä kannaksella, Kirkkokallio-nimisen silokallion lakialueella on suorakaiteen muotoinen kivirakenne. Latomuksen koko on 10 x 15 metriä ja se koostuu kallion pinnalle riveihin ladotuista luonnonkivistä. Rakenteen ajoitus ja funktio ovat epäselviä. Muistitiedon mukaan kyseessä on paimenpoikien tekemä Valkealan kirkon pohjapiirros.

Heikkilä (489010001) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen itäsrannalla sijaitsee laaja asuinpaikkavyöhyke, jonka pituus on noin 800 metriä ja leveys 50–100 metriä. Muinaisjäännösalue on suurimmaksi osaksi pellossa, jonka yläosan yli kulkee maantie. Asuinpaikka saattaa jatkua metsään maantien vastakkaisella puolella. Löytöalueen rikkain osa on sen kaakkoisosassa Ahopellon ja Nurmirannan tilojen maalla, Vaalimaanjoen yli vievän sillan kohdalla.
Löytöaineisto käsittää lukuisia kiviesineitä ja keramiikkaa; kohde ajoittuu kampakeraamiselle ajalle. Asuinpaikkaa on tutkittu kaivauksin (Rinne 1905).
Kohteen ydinalue on sen kaakkoisosassa, toisen maailmansodan aikaisen
panssarivaunukaivannon kaakkoispuolella molemmin puolin Vaalimaanjoentietä.
Lähimmät, niin ikään Vaalimaanjoen rantapelloilla sijaitsevat kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Autiopelto Heikkilästä noin 900 metriä luoteeseen ja Virolahden Ylä-Kotola 1 ja 2 noin kilometri kaakkoon.

Autiopelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen itärannalla, hiekkaisella loivasti jokeen viettävällä pellolla. Löytöalueen koko on noin 20 x 60 metriä. Löytöaineisto käsittää mm. keramiikkaa; kohde ajoittuu tyypillisen kampakeramiikan aikaiseksi.
Lähimmät, niin ikään Vaalimaanjoen rantapelloilla sijaitsevat kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Heikkilä noin 900 m Autiopellosta kaakkoon ja Tervahauta noin 700 m luoteeseen.

Tervahauta (489010003) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoesta noin 400 m itään, maantien itäpuolella olevalla hiekkaisella peltorinteellä. Löytöalueen koko on noin 20 x 30 metriä. Löytöaineisto käsittää asuinpaikkalöytöjä.
Lähin, niin ikään Vaalimaanjoen rantapellolla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Autiopelto noin 700 metriä Tervahaudasta kaakkoon.

Pienpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen itärannalla, pienen mäen juurella olevalla hiekkaisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen koko on noin 30 m x 40 m; löydöt ovat keskittyneet lähinnä pellon maantienpuoleiseen reunaan. Löytöaineisto käsittää mm. kiviesineitä ja keramiikkaa. Kohde ajoittuu kampakeraamiselle ajalle. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Lehtomäki noin 190 m Pienpellosta koilliseen ja Haapala noin 270 m luoteeseen.

Lehtomäki (489010005) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen itärannalla, pienen mäen juurella olevalla hiekkaisella pellolla on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen koko on noin 10 m x 20 m. Löytöaineisto käsittää kiviesineitä ja asuinpaikkalöytöjä. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Pienpelto noin 190 m Lehtomäestä lounaaseen ja Haapala noin 230 m luoteeseen.

Haapala (489010006) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoesta noin 280 m itään, loivasti etelään viettävällä hiekkaisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen koko on noin 5 m x 10 m, pellon maantiehen ja metsään rajautuvassa yläosassa, mutta asuinpaikka on epäilemättä laajempi. Löytöaineisto käsittää asuinpaikkalöytöjä; kohde ajoittuu tyypillisen kampakeramiikan aikaiseksi. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Lehtomäki noin 230 m Haapalasta kaakkoon ja Pienpelto noin 270 m kaakkoon.

Liinalionpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen länsirannalla, osin kallioon rajoittuvalla hiekkaisella törmällä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen koko on noin 30 m x 80 m. Kohde on osittain peltoa, rauhoitusluokkaan 1 kuuluva osa on koskematonta kennästä. Löytöaineisto käsittää asuinpaikkalöytöjä; kohde ajoittuu tyypillisen kampakeramiikan aikaiseksi. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Vaalimaanjoen vastakkaisella rannalla noin 500 metriä Liinalionpellosta itään sijaitsevat Miehikkälän Haapala ja Pienpelto.

Nuttupelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoesta noin 500 metriä länteen, hiekkaisella peltotörmällä. Löydöt ovat keskittyneet Pönnin maalle, pellon maantien puoleiseen osaan. Löytöaineisto käsittää asuinpaikkalöytöjä mm. kvartsia.
Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Krouvi noin 440 metriä Nuttupellosta lounaaseen ja Liinalionpelto noin 600 metriä kaakkoon.

Krouvi (489010009) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän eteläosassa, maantiehen rajoittuvassa hiekkaisessa peltorinteessä. Löytöalueen koko on noin 10 x 10 metriä; löydöt ovat keskittyneet pellon alareunaan. Löytöinä on talletettu kvartsia.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Nuttupelto noin 440 metriä Krouvista koilliseen.

Länttärinmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Savanjärven ja Vaalimaanjoen välissä, Vaalimaanjoen itärannalla sijaitsevan korkeahkon mäen päällä olevalla hiekkaisella pellolla on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen koko on noin 20 m x 30 m; löydöt ovat keskittyneet pellon luoteisreunaan. Löytöinä on talletettu kvartsia. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Suurenmännynpelto noin 640 metriä Länttärinmäestä koilliseen ja Haapala noin 750 m lounaaseen.

Törönpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen länsinnalla sijaitsevan korkeahkon mäen lounaisreunalla olevalla hiekkaisella pellolla on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen laajuus on noin 20 m x 40 m; löydöt ovat keskittyneet pellon yläosaan. Löytöinä on talletettu hioin ja kvartsia. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Vanha kansakoulu noin 870 metriä Törönpellosta luoteeseen ja Nuttupelto noin 940 m lounaaseen.

Suurenmännynpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Savanjärven länsirannalla, hiekkaisella peltotörmällä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen laajuus on noin 30 m x 40 m; löydöt ovat keskittyneet pellon yläosaan. Löytöinä on talletettu mm. tyypillistä kampakeramiikkaa. Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Länttärinmäki noin 640 metriä Suurenmännynpellosta lounaaseen ja Salmenaho noin 660 m koilliseen.

Salmenaho (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Savanjärven länsirannalla, hiekkaisella peltotörmällä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen laajuus on noin 30 m x 40 m; löydöt ovat keskittyneet pellon yläosaan. Löytöinä on talletettu mm. tyypillistä kampakeramiikkaa.
Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Länttärinmäki noin 640 metriä Suurenmännynpellosta lounaaseen ja Salmenaho noin 660 m koilliseen.

Lähdepelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Hurttalan kylässä, Vaalimaanjokeen jyrkästi pohjoisesta viettävällä hiekkaisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöalueen laajuus on noin 30ri x 80 metriä; löydöt ovat keskittyneet pellon yläosaan. Löytöinä on talletettu kivitalttoja ja kvartsia.

Villasiinpolvi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, Hiiriharjunmäen eteläpäässä Urpalanjoen pohjoisrannan hiekkaisella osaksi sortuneella törmällä. Kohde sijaitsee rajavyöhykkeellä. Asuinpaikka-alueella on pieni hiekkakuoppa.
Kohdetta on tutkittu kaivauksin (Luho 1951). Löytömateriaalin perusteella kohde ajoittuu tyypillisen kampakeramiikan aikaiseksi.
Samalla muodostumalla, noin 230 metriä Villasiinpolvesta luoteeseen sijaitsee Hiiriharjunmäen kivikautinen asuinpaikka ja 540 metriä luoteeseen vuonna 2007 inventoinnissa havaittu Vainiolan kivikautinen kvartsilöytöpaikka. Kohteet ovat saattaneet muodostaa Hiiriharjunmäen hiekka- ja soraharjannetta seurailevan yhtenäisen asuinpaikka-alueen.

Hiiriharjunmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, mäntyä kasvavalla Hiiriharjunmäki-nimisellä hiekka- ja soraharjanteella. Kohteen länsireunaa leikkaa Laisniemen maantie, ja sen pohjoisosassa on suuri hiekkakuoppa. Hiekkakuopan ja tien rajaamalla alueella maasto on muutamaa ampumahautaa lukuun ottamatta ehyttä.
Asuinpaikka ajoittuu löytöaineiston perusteella varhaiskampakeramiikan aikaiseksi. Samalla muodostumalla, noin 230 metriä Hiiriharjunmäestä kaakkoon sijaitsee Villasiinpolven kivikautinen asuinpaikka ja 300 metriä luoteeseen vuoden 2007 inventoinnissa havaittu Vainiolan kivikautinen kvartsilöytöpaikka. Kohteet ovat saattaneet muodostaa Hiiriharjunmäen hiekka- ja soraharjannetta seurailevan yhtenäisen asuinpaikka-alueen.

Sillanmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, Urpalanjoen länsirannalla, jokea kohti viettävällä hiekkaisella rantapellolla. Löytöalueen laajuus on noin 40 x 80 metriä; löydöt ovat keskittyneet pellon yläosaan. Löytöinä on talletettu kivitaltta ja kvartsia.
Lähimmät kivikautiset asuinpaikat ovat Miehikkälän Hiiriharjunmäki ja Villasiinpolvi noin 600 metriä Sillanmäestä lounaaseen.

Hietala-Patolahti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, Kavalanjärven etelärannalla. Löytöalueen laajuus on noin 20 x 40 metriä; löydöt ovat keskittyneet paikalla olevan vanhan hiekkakuopan yläosaan. Löytöaineiston perusteella kohde ajoittuu tyypillisen kampakeramiikan aikaiseksi.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on vuoden 2007 inventoinnissa löytynyt Miehikkälän Hietalan asuinpaikka noin 630 metriä Hietala-Patolahdesta lounaaseen.

Rivinkangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, Kavalanjärven etelärannalla, Urpalanjoen niskan eteläpuolella, järveen viettävällä hiekkaisella metsärinteellä. Löydöt ovat keskittyneet paikalla olleen vanhan pellon länsiosaan sekä pellon itäpuolella olevaan kuusikkorinteeseen (kolme löytökeskittymää). Ainakin itäosa vaikuttaa hyvin säilyneeltä. Löytöaineiston perusteella kohde ajoittuu varhaiskampakeramiikan aikaiseksi.
Huom! peruskartan muinaisjäännösmerkintä on löytöpaikkojen laskennallinen keskipiste.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Hietala-Patolahden asuinpaikka noin 720 metriä Rivinkankaasta kaakkoon. Vuoden 2007 inventoinnissa havaittu Simolan kvartsilöytöpaikka sijaitsee Rivinkankaasta 280 metriä kaakkoon.

Saaransivu (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Miehikkälän kaakkoisosassa, Niemisenlammesta Kavalanjärveen laskevan pienen Ravinsaara-nimisen ojan pohjoisrannalla, hiekkaisessa peltorinteessä. Löytöinä on talletettu kvartsia vuonna 1974 pellon länsiosasta noin 30 x 30 metrin laajuiselta alueelta. Vuoden 2007 tarkastuksessa löydettiin kaksi kvartsi-iskosta myös pellon itäosasta, jonne asuinpaikka saattaa siis ulottua.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Rivinkankaan asuinpaikka noin 750 metriä Saaransivusta itäkaakkoon.

Mustasuo (489010022) (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee Mustasuon reunalla, tasaisella kalliolla. Tarhassa on 7?8 kivikehää, ja sen läpimitta on 7 metriä. Kivien koko vaihtelee; isoimmat kivet ovat tarhan keskellä. Kehät ovat paikoitellen katkonaisia. Kiviä on joutunut pois paikoiltaan roudan, puunjuurien ja tahallisen siirtelyn tuloksena. Jatulintarha lienee alun perin ristikeskustainen. Varsinaisen tarhan luoteis- ja pohjoisreunassa on kolme pienempää kivikehää ja epäsäännöllistä kiveystä ? mahdollisesti jatulintarhan rakentamista varten kerättyjä kiviä.
Kohde on edustava esimerkki sisämaan jatulintarhoista.

Palloinmäki (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Miehikkälän kunnan länsiosassa, Suur-Miehikkälän kylän luoteispuolella, Hoikkainvuori -nimisen kalliomuodostuman luoteisosassa kalliolla on suorakaiteenmuotoisia ja (1 epämääräinen?) pyöreitä kivilatomuksia, joiden halkaisija on noin 4,5 metriä.

Kaivosuo (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kivilatomuksia Miehikkälän eteläosassa, Soukan talosta 660 metriä kaakkoon.Kaivosuon luoteispäässä pienellä kuusikkoa kasvavalla kalliolla on 3–4 pientä kivikasaa noin 30 neliömetrin laajuisella alueella. Latomusten halkaisija on 2–4 metriä; yksi latomuksista on hiukan hajonnut. Kaivosuosta noin 1,8 kilometriä luoteeseen sijaitsee Virolahden Kotaniemen mahdollinen hautaröykkiö.

Ojamaa (489010025) (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee Miehikkälän kirkolta Salo-Miehikkälään ja Onkamaalle vievän tien eteläpuolella, Suur-Miehikkäläntien risteyksestä noin 150 metriä lounaaseen, Vihinkankaan eteläosassa. Kivistä ladottu hyvin säilynyt spiraalikehä on matalalla tasaisella kalliolla kuusimetsässä. Rakenteen halkaisija on noin 7 metriä. Noin 15 metriä jatulintarhasta lounaaseen on epämääräistä kivikehän alkua tai jäännöstä.

Ylikorvenkangas (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee Miehikkälän luoteisosassa, laajan Ylikorvenkangas-nimisen kallioselänteen länsireunalla Virojoen itäpuolella.
Muodoltaan spiraalimaisen tarhan halkaisija on noin 9 metriä, ja siinä erottuu ainakin seitsemän samankeskistä kehää. Kehät tarhan ovat eteläosassa osin rikkoutuneita ja sammaleen sekä turpeen peitossa. Kivet ovat läpimitaltaan 5–75 cm.

Kivelä (489010027) (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee Miehikkälän luoteisosassa, Lapjärven koillispuolella (noin 500 metriä rannasta) olevassa kalliomaastossa, pienen tasanteen päällä. Tarhan halkaisija on noin 4 metriä, ja siinä erottuu neljä samankeskistä kehää. Rakenteen pohjoispää on rikkoutunut. Kivet ovat pääosin sammalen peitossa. Perimätiedon mukaan tarha olisi tehty 1870-luvulla.

Perienniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Vaalimaanjoen laakson länsipuolella, itään jyrkähkösti viettävän hiekkatörmän yläreunassa on kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä on peltoalueelta talletettu keramiikkaa; löytöalueen laajuus on noin 30 m x 50 m. Asuinpaikka jatkuu lännessä metsämaastoon, joka sopii rauhoitusluokkaan 1. Löytöaineiston perusteella kohde ajoittuu varhaiskampakeramiikan aikaiseksi. Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Tervahaudan asuinpaikka noin 1,2 kilometriä Saaransivusta itäkoilliseen Vaalimaanjoen vastapäisellä rannalla.

Soivuori (489010029) (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee Miehikkälän luoteisosassa tasaisella kalliolla, jossa kasvaa matalaa taimikkoa. Tarha koostuu 6-7 spiraalimaisesti ladotusta, hajonneesta kivikehästä ja on halkaisijaltaan 5 metriä. Tarhan länsipuolella on hajonnutta kiveystä noin 7 x 4 metrin kokoisella alueella. Kivet ovat läpimitaltaan 5-35 cm.
Tarhan pohjoispuolella on kiviröykkiö, jonka lajuus on 1,75 x 1,25 metriä ja korkeus noin 0,5 metriä. Suuri osa kivistä näyttää siirtyneen pois paikoiltaan. Noin 100 metriä lounaaseen tarhasta, kuusimetsän reunassa on 5 kiviröykkiötä, joiden halkaisija on noin 1 metri ja korkeus noin 1,5 metriä sekä matala yksikerroksinen kivivalli, jonka pituus on noin 5 metriä ja leveys noin 0,5 metriä.

Jutuksenjärvi (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Miehikkälän itäosassa Jutuksenjärven koillispuolella on havaittu jatulintarhaa muistuttava, hieman epämääräinen suorakaiteinen rakennelma.
Koordinaattien osoittamassa kohdassa ei vuoden 2007 inventoinnissa havaittu minkäänlaisia kivirakenteita.

Ristniemenvuori (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Metsäisenjärven rannalla, veteen putoavassa kalliossa. Maalauksen selkein kuvio on poikkeuksellisen suurikokoinen ihmishahmo (kork. 87 cm), jonka kädessä on siksak-tyyppinen kuvio (käärme? salama?). Maalaus katsoo koilliseen. Osaksi jäkälän peittämiä maalausjälkiä on havaittavissa myös ihmishahmosta noin 15 m etelään ehkä 4–5:ssä eri paikassa lähellä toisiaan. Kolmas maalauskohta on ihmishahmosta noin 200 m luoteeseen.

Hakamaa (624010002) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Röykkiö sijaitsee Pyhtään kirkosta 2,8 km etelään, valtatien 7 eteläpuolella Pirtnuorantien ja Tyyslahden tien risteyksen eteläpuolisessa kolmiossa. Maasto on kumpareista ja hyvin kivikkoista moreenimäkeä, jossa kasvaa nuorta lehtimetsää. Alueella erottuu vuosia sitten tehdyn hakkuun jäljiltä metsä-äestysuria. Itäpuolella on tuore hakkuuaukea.
Pieni kulmikkaan pyöreä röykkiö (3 x 3 x 0,5 m) erottuu kivikkoisesta maastosta selkeästi. Röykkiö sijaitsee etelä-pohjoissuuntaiseen harjanteen länsirinteellä, matalan notkon eteläpuolella, loivasti pohjoiseen viettävällä kalliopinnalla. Reunakivet ovat isompia (40 cm), keskellä olevat kivet pienempiä (20–30 cm).
Rakenne ei sijaintinsa perusteella vaikuta hautaröykkiöltä eikä esihistorialliselta jäännökseltä. Röykkiön kohdalla ei ole nykyisiä tai vanhoja rajoja: nykyinen suora tilusraja kulkee noin etelä-pohjoissuuntaisesti röykkiön itäpuolella noin 25 m etäisyydellä siitä. Vanha kylänrajojen kulmapiste sijoittuu röykkiöstä noin 140 m lounaaseen, Morsiuskivien eteläpuolelle.
Jäännös saattaisi olla kaskeamiseen liittyvä raivausröykkiö, mutta maaston kivikkoisuuden takia viljely on epätodennäköistä. Ympäristössä ei ole havaittu muita vastaavia rakenteita. Yksi mahdollisuus on tulisija, mutta kiveyksessä ei erotu selviä palon merkkejä. Jäännöksen luonteen ja ajoituksen selvittäminen edellyttää tarkempia tutkimuksia.

Kaunissaari Vironniemi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ryssänuunit sijaitsevat Kaunissaaren itärannalla olevalla Lähteenmäellä. Alueella on todettu noin 10 uunimaista kivilatomusta, joista useimmat ovat romahtaneet ja paksun sammaleen sekä varpukasvillisuuden peitossa. Parhaiten säilynyt uuni on Kymenlaakson luonteenomaisin ja taidokkaasti tehty lajinsa edustaja.
Vuoden 2017 inventoinnissa todettiin, että alueella on yksi varma ja viisi rauennutta, mahdollista ryssänuunia, ks. alakohteet. Selkein uuni on kooltaan 2,3 x 1,4 metriä, korkeus noin metri. Kaikkien epämääräisten ryssänuunien koko on alle 2,5 x 2,5 metriä. Paksu sammalkerros hankaloitti laonneiden uunien havainnointia.
Selkeimmästä ryssänuunista 100 metriä kaakkoon on myös lähde ja sen vieressä kaivo. Lähteen allas on noin 3 x 1 metrin kokoinen ja todennäköisesti ainakin osittain kaivettu. Lähteen reunoilla ei ole merkkejä kiveyksestä tms. rakenteesta. Lähteeseen liittyy perimätieto, jonka mukaan ryssänuunien rakentajat olisivat käyttäneet sitä juomavetensä hankkimiseen.

Långön (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ryssänuunit sijaitsevat Långön saaren pohjoisrannalla. Paikalla on 8 ryssänuunin ryhmä, joista vain yksi lienee säilynyt kokonaisena.

Hautaharju 1 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiöt sijaitsevat valtatien 7 eteläpuolella, Siltakylän Hautaharjussa, 120 m Lökörentien ja Lököreen johtavan Hartikantien risteyksestä pohjoiskoilliseen. Maasto on melko korkean (20 m mpy) ja jyrkkärinteisen harjun eteläistä päätetasannetta (15 m mpy). Kohdan eteläpuolella rinne alkaa laskea etelään ja lounaaseen. Harvaa mäntyvaltaista metsää kasvavan, sammal- ja jäkäläpeitteisen harjun kaakkois- ja itärinne on erittäin kivikkoista. Länsi- ja itärinteissä on omakoti- ja rivitaloasutusta. Harjun poikki kulkee polku. Kohdalta on puuston rajoittama näköala Siltakylänlahdelle. Paikka on helppo saavuttaa maantieltä tulevaa polkua pitkin ja soveltuu erittäin hyvin opastuskohteeksi.
Harjun eteläpään tasanteen lounaisosasta on todettu luode-kaakkosuuntainen röykkiöketju (20 x 10 x 0,5 m), joka muodostuu neljästä (halk. 4–5 m, kork. 0,3–0,5) erillisestä, mutta toisiinsa liittyvästä pyöreähköstä rakennelmasta. Kaikissa on havaittu kehämäinen rakenne ja kuoppa, joka on suurin kahdessa keskimmäisessä. Jäännös voidaan sijainnin ja rakenteen perusteella luokitella pronssikautiseksi hautapaikaksi. Ehjältä vaikuttava, ympäristöltään luonnontilaisena säilynyt muinaisjäännös on edustava esimerkki rannikon pronssikauden hautaröykkiöistä.

Hevossaari (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Laajuudeltaan n. 4,5 x 3 m oleva röykkiö sijaitsee paljaalla, jyrkkäreunaisella kalliolla. Se on melko hyvin säilynyt (jonkin verran kiviä on vierinyt etäämmälle).

Hiidenkallio (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Purolan Enviikin (Ängviken) ja siitä pohjoiseen pistävän Stikanäsvikenin pohjoisrannalla, Keihässalmen sillasta 1,8 km itään, Tervahaudantieltä erkanevan ja korkean Hiidenkallion eteläreunaa myötäilevän mökkitien itäpäässä. Maasto on Hiidenkallion kaakkoisreunasta etelään työntyvää kalliotasannetta (12,5 m mpy), jossa kasvaa vanhaa ja nuorta männikköä. Paikalta on esteetön näköala merelle. Kohde on merkitty muinaisjäännöstaululla. Muinaisjäännös on merkitty peruskarttaan 20 m liikaa lounaaseen. Paikka on helppo saavuttaa tieltä ja sopii opastuskohteeksi.
Ängvikenin röykkiöstä on maininta jo 1880-luvulta. jolloin siitä on myös laadittu piirros . Kalliotasanteen korkeimmalla kohdalla (P = 6702701, I = 3482785, Z = 15). oleva röykkiö on suuri (15 x 8 x 2 m) ja laakeapintainen. Keskellä on kraaterimainen syvennys ( 1 x 1 x 0,5 m). Röykkiötä on levitelty kalliolle. Suuresta röykkiöstä 20 m eteläkaakkoon erillisellä tasanteella (P = 6702682, I = 3482788, Z = 13) pienempi matala latomusmainen röykkiö (3,5 x 1,5 x 0,2 m). Jäännöstä ei ole mainittu aikaisemmissa tiedoissa, mutta näkyy 1880-luvun piirroksessa. Sen tarkoitus ja ajoitus on epäselvä, mutta rakenteen ja sijainnin perusteella kyseessä voisi olla rautakautinen hautalatomus.
Suurempi röykkiö on lähes täysin mäntyjen ja kuusien peitossa ja hoidon tarpeessa. Ehjältä vaikuttava muinaisjäännös on ympäristöltään hyvin säilynyt ja edustava esimerkki rannikon metallikautisista hautaröykkiöistä (rauhoitusluokka 1).

Kokkovuori (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahden Santoinvuorten lounaiskärjessä Matviikin luoteisrannalla kohoavalla Kokkovuorella, Matviikintien kaakkoispäästä 170 m koilliseen. Maasto on erittäin jyrkkärinteisen avoimen kalliokielekkeen lounaisinta lakea, jossa kasvaa muutama mänty. Laelta on laaja näköala ulkomerelle saakka. Paikka on melko helppo saavuttaa Matviikintieltä tulevaa polkua pitkin, mutta nousu laelle on jyrkkä. Peruskartan muinaisjäännösmerkki on noin 20 m liikaa lounaassa.
Kallion laella oleva röykkiö todettu inventoinnissa 1938. Röykkiö on ollut jo tällöin pahasti tuhoutunut. Röykkiön halkaisijalta on alun perin ollut 10 m, mutta sen kiveys on hajotettu luoteispuolelle tehdyn kolmiomittauspisteen perustaksi. Röykkiöjäännöksen keskellä on todettu laakakivistä kootun, etelä-pohjoissuuntaisen arkkumaisen rakennelman (4 x 1–1,5 x 0,8 m) jäännökset. Siitä ei ole kuitenkaan löydetty mitään. Röykkiötä on mahdollisesti muokattu myöhemmin, sillä 1975 inventoinnin mukaan röykkiön keskiosan kiviä on ladottu muuriksi merenpuoleiseen eteläreunaan. Jäännös on jaettu seinämällä kahteen poteroon, ja sitä on mahdollisesti käytetty tähystyksessä. Sijainnin ja rakenteellisten piirteiden perusteella jäännös on kuitenkin alun perin pronssikautinen hautaröykkiö. Pahasti tuhoutuneenakin jäännös on ympäristöltään edustava esimerkki rannikon pronssikautisista röykkiöistä, joiden sijoittelussa on kiinnitetty huomiota näkyvyyteen.

Lovisteininvuori (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiöt sijaitsevat valtatien 7 eteläpuolella Purolassa, Enviikin (Ängviken) lahden koillisrannalla, Lovisteininvuoren lounaisimmassa kärjessä, Tervahaudantien kaakkoispäässä ja Enviikinsaaresta 350 m koilliseen. Maasto on etelään laskevaa (10–15 m mpy) kalliotasannetta (40 x 20 m), jossa kasvaa muutamia mäntyjä. Ympäröivässä sekametsässä on runsaasti isoja lohkareita. Tasanteen eteläpuolella rinne laskee melko jyrkästi rantaa kohti. Tasanteen länsi- ja pohjoispuolelta kulkee mökkitie rantaan. Peruskartan muinaisjäännösmerkki on 10 m liikaa lännessä. Paikka on melko helppo saavuttaa tieltä ja soveltuu opastuskohteeksi.
Paikalta on 1938 todettu yksi suuri kumpumainen soikeahko, lounais-koillissuuntainen röykkiö (12 x 10 x 2 m), joka on koottu kalliokohoumalle pyöreistä kivistä (40–50 cm). Röykkiön keskellä on kraaterimainen (1 x 1 x 0,5 m) syvennys. Itäreunaa on levitelty kalliolle, mutta muuten jäännös vaikuttaa ehjältä. Suurimmasta röykkiöstä 6 m etelään, matalammalta tasanteelta (12,5 m mpy) on matalalta kohoumalta havaittu toisen röykkiön jäännökset (röykkiö 2, ks. alakohde). Röykkiö on hajotettu ja levitelty pitkin tasannetta, mutta on ilmeisesti ollut edellistä matalampi ja pienempi (7 x 5 x 0,3). Röykkiön eteläreunaan on tehty suorakaiteinen rakennelma (2,5 x 2,5 m), joka on ilmeisesti myöhäinen. Röykkiöstä 5 m etelään, tasanteen eteläisimmällä kohoumalla (röykkiö 3, ks. alakohde) on mahdollisesti vielä kolmannen röykkiön (4 x 4 m) jäännökset.
Suurin röykkiöistä ajoittuu sijaintinsa ja rakenteensa perusteella pronssikautiseksi. Matalammalla sijaitsevien pienempien röykkiöiden jäännökset voivat samalla perusteella olla myös rautakautisia. Kokonaisuus on osittain tuhoutuneenakin ympäristöltään hyvin säilynyt ja edustava esimerkki rannikon metallikautisista röykkiöistä.

Välimetsä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Pyhtään kirkosta 7,5 km pohjoiskoilliseen, valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntien ja Leppäviikinpohjaan johtavan Kasenkärjentien risteyksen itäpuolella olevan hiekkakuopan itä- ja eteläpuolella. Maasto on etelä-pohjoissuuntaista korkeaa ja paikoin melko jyrkkärinteisen sora- ja hiekkaharjun tasannetta (25 m mpy), jonka eteläpuolella on matalampi tasalakinen harjanne (22,5 m mpy). Paikan länsipuolella on Harjuntien leikkaama korkea soraharjanne (27,5 m mpy), itäpuolella luode–kaakkosuuntainen kalliokohouma (27,5 m mpy) ja kaakkoispuolella kapean Karjansuon luoteispohjukka (noin 21 m mpy). Hiekkakuoppien itäpuoli kasvaa nuorta sekametsää ja eteläpuolinen harjanne on hakattu 2000-luvulla. Harju on ollut kivikaudella merenlahtien (20–21 m mpy) reunustama. Paikka on helppo saavuttaa, mutta melko vaikea hahmottaa hiekanoton ja kasvillisuuden takia.
Paikalta on 1975 inventoinnissa todettu kvartsi-iskoksia korkeamman tasanteen (25 m mpy) hiekkakuopan reunasta. Löytöpaikka on täysin metsittynyt, mutta ilmeisesti vielä jäljellä kuopan reunassa. Löytöpaikan 1 pohjoispuolinen tasanne on suureksi osaksi hiekkakuoppaa. Eteläpuoliselta harjanteelta, edellisestä 90 m etelään, on 2000-luvun alussa löydetty hakkuun jälkeisestä laikutuksesta palaneesta hiekasta saviastianpaloja (löytöpaikka 2, P = 6716473, I = 3476289, Z = 22,5). Samassa yhteydessä on hiekkakuopan löytöpaikalta 80 m kaakkoon, kallioharjanteen lounaispuolelta otettu polulta talteen kvartsia (löytöpaikka 3, P = 6716542, I = 3476400, Z = 27,5 m mpy). Maaston korkeuserojen ja löytömateriaalin perusteella alueella on ilmeisesti esikeraaminen ja keraaminen asutusvaihe. Muinaisjäännös on rajattu karkeasti löytöalueiden ja harjanteiden mukaisesti. Laajuuden tarkempi selvittäminen edellyttää kaivauksia.

Kinttumäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Hirvikoskella, Limalahdentien ja Oikotien risteyksestä 450 m pohjoiskoilliseen, Soininsuon tilan päärakennuksesta 110 m koilliseen. Maasto on lounaaseen viettävää, osin kivistä hiekkarinnettä, jossa on vanhojen hiekkakuoppien jäännöksiä. Aiemmin kuusikkoinen rinne on hakattu joitakin vuosia sitten, mutta suurimpia koivuja on jätetty pystyyn. Rinteessä erottuu ainakin kaksi muinaisrantamuodostumaa (25 m mpy) ja rinteen alareunassa (20 m mpy). Kivikaudella paikan Paikka on helppo saavuttaa, mutta vaikea hahmottaa alueella nyt kasvavan horsman ja vadelman takia.
Rinteestä on soranotossa 1910 saatu talteen kampakeraamisia saviastianpalasia ja kiviesine. Soranottopaikalla on tehty samana vuonna kaivauksia. Löytöalueen laajuus on ollut 400 m². Hiekkakuopan luoteisreunassa on tällöin todettu yksi asuinkuopaksi tulkittu pitkänomainen painanne sekä hiekkakuopan itäpuolella viisi pitkänomaista rinteen suuntaista painannetta (2-5 m x 1 x 0,5 -1 m). Alueella on erottunut myös nauriskuoppa ja muita kuoppia. Kaivausalueesta itään, pitkänomaisten painanteiden itäpuolella on myös todettu laakea ja sileä notkelma (halk. 7-8 m), jonka reunoilta on löydetty koekuopissa saviastianpalasia. Myös se on tulkittu asumuspainanteeksi. Lisää löytöjä on tullut esiin 1950-luvun hiekanotossa, jonka jälkeen paikka on metsähakkuita lukuun ottamatta säilynyt ennallaan. Inventoinnin 2006 maastohavaintojen perusteella rinteen yläreuna on hyvin kivikkoinen eikä asuinpaikaksi sopivaa maastoa ole hiekanoton jälkeen kovin paljon jäljellä. Hiekkakuopat ovat täysin maatuneet eikä kaivausaluetta tai laakeaa painannetta voitu enää tarkasti paikantaa. Ne saattavat kuitenkin olla jäljellä.
Lähiympäristössä on runsaasti maakuoppia ja onkin mahdollista, että ainakin kapeat painanteet ovat asuinpaikkaa myöhemmältä ajalta. Asumuksenjäännöksiksi metrin levyiset kuopanteet vaikuttavat liian kapeilta ja kyseeseen tulevat ennemminkin elinkeinohistorialliset jäännökset. Muinaisjäännöksen laajuuden ja säilyneisyyden tarkempi määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Palonmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Hirvikoskella Heikkilän talosta 300 m itäkaakkoon, Kymijoesta 500 m kaakkoon ja tienristeyksestä 95 m itäkoilliseen. Maasto on koilliseen viettävää harjanteen rinnettä, jonka maaperä on hiekkaa ja hietaa. Koillispuolella avautuu Kymijoen varren peltoaukea. Kivikaudella kohta on ollut suurehkon saaren luoteeseen pistävän niemenkärjen pohjoista rantaa (20 m mpy).
Paikalla on todettu 1975 inventoinnissa kivikautinen asuinpaikka. Löydöt, kampakeraamisia saviastianpaloja sekä kvartsi- ja pii-iskoksia, on poimittu perunapellon pinnalta. Inventoinnin 2006 perusteella asuinpaikasta on vain osa jäljellä pellon lounaisosaan rakennetun kuivurin takia. Pellon eteläosaan, ylärinteeseen, on istutettu äskettäin männyntaimia . Pellon perunalla olevasta alaosasta, rinteen pohjoisreunasta ei todettu mitään erityistä. Pellon itäpuolella on hiekkakuoppa. Ilmeisesti kyseessä on pienialainen ja vähälöytöinen asuinpaikka, joka on ilmeisesti suureksi osaksi tuhoutunut maankäytössä (rauhoitusluokka 2).

Björkbacka (624010015) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Mustankorventieltä Björkbackaan vievän tien risteyksen lounaispuolella, talosta 350 m kaakkoon. Maasto on korkean harjun pohjoiseen terassimaisesti viettävää kuusikkorinnettä, jossa on vanha hiekkakuoppa. Mäen laella on suurehko hiekkakuoppa. Kivikauden alkupuolella mäki on ollut korkean saaren suojaista koillisrantaa, jonka pohjoispuolella on avautunut matala, mutta kivikkoinen lahti. Rinteessä erottuu selvä muinaisrantamuodostuma (25 m mpy). Paikka on helppo saavuttaa maantieltä, mutta on metsittymisen takia vaikea hahmottaa.
Asuinpaikka on todettu 1975, jolloin hiekkakuopan reunasta, muinaisrantamuodostuman päältä, on otettu talteen kvartsia ja kivilaji-iskoksia. Maaperä on ollut paikoin punaiseksi värjäytynyttä. Hiekkakuoppa on sittemmin metsittynyt ja kuoppa kasvanut umpeen. Asuinpaikka saattaa jatkua länteen rinteessä erottuvaa kapeaa tasannetta (25–27,5 m mpy) pitkin. Asuinpaikan eteläpuolinen ylärinne on melko jyrkkä. Koillispuoli on vanhaa hiekkakuoppa ja selvästi sekoittunutta. Muinaisjäännös on rajattu rantamuodostuman ja arvioidun löytöalueen mukaisesti. Laajuuden luotettava selvittäminen edellyttää kuitenkin koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Kananiemenharju 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Valkmusan kansallispuiston ja siihen kuuluvan Kananiemen suon itärajalla kohoavan Kananiemenharjukannaksen korkeimman kohdan länsirinteessä. Maasto on soihin rajautuvan hiekkaharjun länteen viettävää rinnettä, jossa on tien itäreunaan avattu, käyttämättömäksi jäänyt hiekkakuoppa. Kivikaudella paikka on sijainnut matalien merenlahtien reunustamalla kapealla kannaksella.
Hiekkakuopan (15 x 15 m) itäreunasta ja sen yläpuolelta kuoritun maan pinnalta on löydetty 1982 saviastianpaloja, kvartsia ja kivilaji-iskoksia sekä yksi kvartsi kuopan eteläpuolelta tien kohdalta. Vuoden 2006 inventoinnissa kuopan itäreunasta ei havaittu löytöjä. Kuopan pohjoispuolisella harjanteella erottuu joitakin epämääräisiä painanteita (halkaisija 2 metriä).
Löytöjen ja korkeuden perusteella kyseessä on todennäköisesti kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Asuinpaikka-alue on arvioitu rinteen mukaisesti, mutta tarkempi rajaus edellyttää vähintään koekaivauksia. Muinaisjäännöksen suoja-alue on vahvistettu kansallispuistoa perustettaessa.
Välittömästi alueen pohjoispuolelta on vuonna 2013 löytynyt parikymmentä painannetta, ks. alakohteet. Osaan painanteista liittyy mm. keramiikka-, pii- ja kvartsi-löytöjä. Painanteiden luonteen määrittäminen vaatii tarkempia tutkimuksia.

Susikopinharju 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Jonakorventieltä Susikopinharjulle johtavan tien länsipuolella, Takasuon pohjoisreunassa. Maasto on pohjoisesta etelään suuntaavan harjun eteläpäätä, joka on muuten lähes kokonaan tuhoutunut hiekanotossa. Paikka on ollut kivikauden alkupuolella (27,5–30 m mpy) rikkonaisen saariston keskellä, matalien merenlahtien reunustaman hiekkasaaren eteläreunassa olevan suojaisan salmen pohjoisrantaa. Paikka on melko helppo saavuttaa ja soveltuu opastuskohteeksi.
Susikopinharjun asuinpaikka on todettu 1985, jolloin soranottoa varten kuoritulta alueelta löytyi kvartsia. Alueella tehtiin koekaivaus 1986, jolloin harjun kaakkoisrinteessä todettiin olevan mesoliittinen asuinpaikka ja 6 asumuspainannetta. Myöhemmin painanteita on arvioitu olleen kymmenkunta, joista on jäänyt jäljelle 7-8. Asuinpaikan koillis- ja pohjoisosa oli tuhoutunut pintaosistaan soranotossa, mutta lounainen, eteläpuoliselle tilalle ulottuva osa niemen kärjessä oli säilynyt ehjänä. Yhden painanteen poikki tehtiin koeoja 1994, mutta löytöinä saatiin talteen vain kvartsia. Asuinpaikan koillisosan pintamaat kuorittiin syksyllä 1997. Kuoritulla alueella tehtiin kaivauksia 1998, jolloin asumuspainanteista ehdittiin tutkia yksi kokonaan ja kolme osittain. Kolme painannetta jäi kokonaan tutkimatta ja ne ovat sittemmin tuhoutuneet hiekanotossa. Tutkitut ja tuhoutuneet asumuspainanteet sijoittuivat kolmeen 18 x 35 metrin laajuiselle alueelle, 26–30 metrin korkeudelle merenpinnasta. Kaivauksissa tutkittiin myös painanteiden lounaispuolelta todettu luukeskittymä.
Muinaisjäännöksen eteläisin osa harjun niemenkärjessä on säilynyt koskemattomana. Kärjen kaakkoisosassa, isojen kivilohkareiden itä- ja koillispuolisella tasanteella (27,5–29 m mpy) on ainakin kolme, mahdollisesti neljä matalaa ja epämääräistä laakeaa ja pyöreähköä painannetta (halk. 10 m). Painanteiden ylärinteen puoleinen reuna on muita jyrkempi. Painanteet voidaan aiempien tutkimusten perusteella tulkita asumuspainanteiksi, vaikka ne ovat edellisiä epämääräisempiä. On mahdollista, että eteläpuolisen merenlahden pinta on tulvinut ja sekoittanut painanteiden pintaa.
Asumuspainanteet ovat keskittyneet kaakkoisrinteen lounais- ja koillisosaan kahteen ryhmään 50 metrin etäisyydelle toisistaan. Asuinpaikan alkuperäiseksi laajuudeksi voidaan arvioida ainakin 40 x 120 m, josta nykyisin on jäljellä vain sen lounaisin osa, välittömästi hiekanottoalueen eteläpuolella. Pohjoisin säilyneistä painanteista sijaitsee korkeintaan 15 metriä hiekkakuopan reunavallista etelään. Kyseessä on edustava ja harvinainen esimerkki mesoliittisen ajan asumuspainanteista, jotka tulee säilyttää kaikissa olosuhteissa (rauhoitusluokka 1). Muinaisjäännös on rajattu koko niemenkärjen alueelle. Asuinpaikka saattaa jatkua edelleen länteen, josta on samalta korkeudelta inventoinnissa 2006 todettu asuinpaikkalöytöjä.

Strukankalliot itä (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Strukankallioiden kaakkoisosassa, Strukankallioille idästä johtavalta metsätieltä 30 m etelään. Maaston on lounaaseen työntyvää, lähes paljasta kalliokielekettä, joka eteläpuolella rinne laskee jyrkästi kohti rantaa. Meri on ulottunut kallion reunaan vielä rautakauden alkupuolella. Paikka on helppo saavuttaa Strukankallioille johtavalta tieltä (puomi) ja sopii hyvin opastuskohteeksi.
Kalliokielekkeeltä on todettu tarkastuksessa 1989 kaksi matalaa röykkiötä 10 m päässä toisistaan. Lounainen (7x 2(-4) m) on säilynyt kalliokielekkeen päällä puolikaaren muotoinen luoteisreuna. Kaakkoisosa on purettu kielekkeen kaakkoispuoliseen notkelmaan. Koillinen (2,5 x 3 x 0, 4 m) on paremmin säilynyt, mutta senkin kivistä osa levitelty jo kauan sitten hajalleen kalliolle. Rakenteen, sijainnin ja muiden Strukankallioiden kohteiden perusteella kyseessä on rautakauden alkupuolelle ajoittuva hautapaikka. Ehjässä ympäristössä sijaitsevan jäännöksen luonne ja suhde maastoon on edelleen helppo hahmottaa. Osittain tuhoutuneenakin jäännös on edustava esimerkki Kymenlaakson rannikon metallikautisista hautaröykkiöistä, ja sen säilyminen on turvattava kaikissa olosuhteissa (rauhoitusluokka 1).
Strukankallioitten röykkiöhautakalmisto on Kymenlaakson rannikon laajin ja merkittävin rautakautinen muinaisjäännös.

Strukankalliot (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän, Pyhtään haaran suiston itäpuolella. Strukankalliot on laaja metsäinen kallioalue, jonka lounaispää työntyy suiston suulle korkeina kalliokohoumina ja -kielekkeinä. Kallioiden eteläpuolella avautuu matala Kyrkoby Korsnäsbottnen ja ulompana Santaniemenselkä.
Sabbanäsin talon itä- ja kaakkoispuolisilta kallioilta on 1989 todettu roomalaisaikainen röykkiö- ja kivirakenneryhmä, johon kuuluu 10 röykkiötä. Rakennelmista kaksi sijaitsee muista erillään eteläisemmällä ja matalammalla kalliokohoumalla meren rannassa. Kohouma on ollut rautakauden alussa pieni kalliosaari mantereen edustalla.
Röykkiö 1 sijaitsee Strukankallioille johtavan metsätien päätelenkin kaakkoisreunassa, pienellä kalliokielekkeellä. Päätelenkin raivauksessa osittain tuhoutuneen röykkiön jäännökset (3,5 x 3,5 x 0,2 m). Sen kiveyksestä (halk. 10-15 cm) on otettu talteen rautaveitsi ja palanutta luuta. Jäännös on tutkittu ja entistetty 1990.
Röykkiö 2 ja arkkuhauta 3 sijaitsevat 200 m röykkiöstä 1 etelään, eteläisemmällä, matalammalla ja lähinnä rantaa olevalla kalliokohoumalla vierekkäin. Luoteinen kaksoisröykkiö 2 (9 x 4,5 x 0,5 m) on tutkittu ja entistetty 1990. Se on ajoitettu löytöjen (pronssikorun katkelma, kultafoliohelmen kappale, rautaesineitä, tököttiä) perusteella roomalaisajalle. Kaakkoisreunassa oleva jäännös 3, arkkuhauta, on reunakehällinen (5 x 4 x 0,8 m). Se on tutkittu ja entistetty 1991, jolloin reunakivet on nostettu pystyyn. Jäännös on ajoitettu löytöjen perusteella (kaksi silmäsolkea, kirves, keihäänkärki, veitsiä) vanhemmalle roomalaisajalle.
Röykkiö 4 sijaitsee kallion korkeimman laen länsireunassa. Hajotetun röykkiön pohja on tutkittu 1995, jolloin se on myös entistetty arvioituun alkuperäiseen kokoonsa (5,5 x 4 x 1,2 m). Kaivauksesta ei saatu talteen löytöjä. Röykkiö 5 sijaitsee kallion korkeimman laen kaakkoispuolella, kalliokielekkeellä, 60 m röykkiöstä 4 itäkaakkoon. Kaksoisröykkiön itäisempi osa on ollut pyöreähkö (4,5 x 4,5 m), jossa on ollut pisaramainen kehä ja laakakivi. Läntisempi röykkiö on pyöreähkö (3 x 3 m). Ainoa löytö, hevosenkengännaula, on ajoitettu myöhäiseksi.
Röykkiö 6 sijaitsee kallion korkeimman laen kaakkoispäässä, 40 m röykkiöstä 4 itäkaakkoon. Röykkiö on lähes täysin hajotettu ja siitä on jäljellä vain pohjakiveys (7,5 x 5 m) sekä suuri kuutiomainen silmäkivi. Jäännöstä ei ole tutkittu. Röykkiöiden 4 ja 6 välillä, kallion eteläreunassa on myös kolmen lähekkäisen pienen röykkiön pohjakiveysten jäännökset. Ne on tulkittu mahdollisiksi lasten hautojen jäännöksiksi. Jäännöksiä ei ole tutkittu. Röykkiö 7 sijaitsee korkeimman laen lounaispuolella, kalliokielekkeen kaakkoispäässä, 50 m röykkiöstä 4 lounaaseen. Kaksiosaisen röykkiön kaakkoisosa on isompi (3 x 4 m) ja luoteispää pienempi (2,5 x 2,5 m). Jäännöstä ei ole tutkittu. Strukankallioiden röykkiökalmisto on Kymenlaakson rannikon laajin ja merkittävin rautakautinen muinaisjäännös.

Salmenkallio (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahdessa, kesämökkitontilla, tontin ulkorakennuksesta 20 m eteläkaakkoon. Maasto on pienen pyöreälakisen, harvaa männikköä kasvavan kalliokohouman lakea, josta avautuu näköala Äyspäänselälle. Kalliokohouma on ollut pronssikauden lopulla ja rautakauden alussa pieni saari.
Paikalta on todettu 1991 tarkastuksessa pitkänomainen matala röykkiö (7 x 4 x 0,3 m). Röykkiön on alun perin ollut pyöreähkö, mutta muuttunut kiviä purkamisen jälkeen. Röykkiössä on joitakin suurehkoja kiviä, joiden alta erottuu pienistä kivistä koottu, kallion pintaa peittävä pohjakiveys. Ilmiö on tunnettu muistakin Kymenlaakson rannikon röykkiöistä. Rakenteen ja sijainnin perusteella kyseessä on pronssikauden lopulle tai rautakauden alkuun ajoittuva hautaröykkiö, joka on aikanaan rakennettu mantereen läheiseen saareen. Ehjässä ympäristössä sijaitseva suhteellisen hyväkuntoinen jäännös on edustava esimerkki Kymenlaakson rannikon metallikautisista röykkiöistä ja sen säilyminen on turvattava kaikissa olosuhteissa (rauhoitusluokka 1).

Susikopinharju 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Karjansuon länsipuolella sijaitsevan Susikopinharjun keskiosan itäreunassa, Susikopinharjun pohjoisimmalle hiekkakuopalle johtavan tien varressa. Maasto on etelä-pohjoissuuntaisen harjujonon itärinteen itään pistävän niemekkeen (25 m mpy) eteläistä reunaa. Alue on kokonaan hakattu joitakin vuosia sitten maa-aineksen oton takia. Paikka on ollut kivikauden alussa rikkonaisessa saaristossa sijaitsevan suuren hiekkasaaren itärannalla, länsipuolisen rinteen ja pohjoispuolisen niemekkeen suojaama pieni rantapoukama, jonka itäpuolella on avautunut aava meri.
Asuinpaikka on löydetty 1992 , jolloin ajotien länsireunasta on tien tekemisen yhteydessä rikotusta ja kasatusta maasta todettu asuinpaikkalöytöinä varhaiskampakeraamisia (tyyli 1:2) saviastianpaloja ja savi-idolien katkelmia. Asuinpaikkalöytöjä on saatu talteen myös ajotien itäpuolelle jatkuvan niemekkeen kohdalta. Paikalla on tehty kaivauksia 1993–1994, joissa on saatu talteen noin 60 idolin katkelmaa. Kyseessä on ilmeisesti lyhytaikainen ja tilapäinen leiripaikka, joka on tyypillisen kampakeramiikan aikaan ollut jo kaukana rannasta. Asuinpaikalta noin 65 m länsiluoteeseen (P = 6714666, I = 3476925, Z = 30), hiekkaharjun laelta, on 1992 todettu mesoliittinen aikaan ajoitettua löytöjä, kvartsia ja palanutta luuta. Muinaisjäännöksen säilyneen osan laajuus ei ilmene tutkimuksista, mutta siitä on ilmeisesti osa edelleen jäljellä ajotien alla (rauhoitusluokka 2). Harjun laen löytöpaikka on todennäköisesti tuhoutunut hiekanotossa.

Kananiemenharju 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kananiemenharjun keskivaiheilla, harjun korkeimman kohdan itäpuolella. Maasto on harjun itäreunasta Mustajärvensuohon työntyvää tasaista hiekkaniemekettä, joka kasvaa paikoin tiheää kuusikkoa. Tasanteen pohjoisosaan on avattu pienehkö hiekkakuoppa. Sen länsipuolisessa rinteessä on vanhempi ja suurempi kuoppa. Kivikaudella paikka on sijainnut matalien merenlahtien reunustamalla kapealla kannaksella. Lounaisosa muinaisjäännöksestä on Valkmusan kansallispuiston alueella.
Kohde on todettu 1992, jolloin hiekkakuopan reunoilta ja keskellä olevasta maakasasta saatiin talteen saviastianpaloja (pääosin nuorempaa, osin vanhempaa tyypillistä kampakeramiikkaa), kvartsia ja palanutta luuta. Löytöjä on kerätty eniten hiekkakuopan eteläreunasta, jossa on todettu hiekanotossa leikkautunut asumuspainanne ja osittain sortunut kivetty liesi. Hiekkakuopan etelä- ja lounaispuolella erottuu kangasmaastossa 14 pyöreää tai pitkänomaista asuinpainannetta (halkaisija 4–9 m) sekä joitakin pienempiä kuopanteita. Painanteista suurin osa on tasanteella paikalle johtavan tien itäpuolella, mutta joitakin pieniä kuopanteita erottuu myös rinteen juuressa tien länsireunassa.
Kohde voidaan ajoittaa löytöjen perusteella tyypillisen kampakeramiikan aikaan. Kyseessä on edustava esimerkki Kymenlaakson painanneasuinpaikoista, jonka ympäristö on hiekanotosta huolimatta melko ehjää. Muinaisjäännös on rajattu niemekkeen reunojen mukaisesti. Muinaisjäännöksen säilyminen on turvattava kaikissa olosuhteissa.
Tuulenkaadosta on löytynyt vuonna 2021 muutamia kampakeraamisen astian paloja (alakohde, ILM 19658).

Kivikoski (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Huutjärven taajaman länsipäässä, Siltakylänjoen suulla olevan Kivikosken itäpuolella, Kalarannantien rivitaloalueen pohjoispuolella. Maasto on laakean kallioalueen eteläreunaa. Alue on ollut pronssi- ja rautakauden taitteessa Siltakylän lahdelta johtaneen salmen itäistä rantakalliota. Paikka on helppo saavuttaa, mutta jäännökset melko vaikea hahmottaa.
Alueella on todettu 1998 kaksi röykkiötä. Läntisempi, kallion laella sijaitseva röykkiö on kokonaan purettu ja siitä on jäljellä vain sen pohjan muodostava pikkukivikko (6 x 5 m); isompia kiviä on heitetty kallion juurelle. Röykkiö on vielä 1970-luvulla ollut selvästi suurempi, mutta kiviä on kannettu läheisen rivitalon pihalle. Jäännöksestä 7 m itäkaakkoon on kaakkoon viettävällä kalliorinteellä osittain ehjä röykkiö (4 x 3 m), joka on kasattu suuremmista kivistä. Kivet on mahdollisesti aikanaan purettu laella olevasta röykkiöstä.
Jäännöksiä ei ole tutkittu, mutta ne on ajoitettu rakenteensa ja sijaintikorkeutensa perusteella pronssikauden lopulle tai rautakauden alkuun. Muinaisjäännös on rajattu kallion korkeimman laen mukaisesti. Jäännöksen luonteen tarkempi määrittely edellyttää kaivaustutkimuksia (rauhoitusluokka 2).
Vuoden 2022 inventoinnin yhteydessä röykkiökiveyksiä oli vaikea paikantaa maastossa. Maastohavaintojen perusteella kohde vaikutti lähes tuhoutuneelta.

Tonttuvuori (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Tonttuvuoren lounaisimman laen kaakkoisrinteessä, Lovisteinintieltä Lovisteininpohjaan johtavan tien länsipuolella, aivan Kiviniemen ja Purolan kylien rajalla. Maasto on avokallion rinteestä etelään pistävää kalliokielekettä, jossa kasvaa kitukasvuisia mäntyjä. Paikka on ollut pronssikaudella avoimen merenlahden rantakalliota. Paikka on melko helppo saavuttaa ja sopii opastuskohteeksi.
Kalliokielekkeeltä on todettu 2002 kaksi röykkiötä 16 m:n etäisyydellä toisistaan. Eteläisempi, kielekkeen eteläpäähän rakennettu länsi-suuntainen röykkiö (P = 6703139, I = 3484308, Z = 15) on pahoin rikkoutunut, ja sen pintakivet (20–40 cm) on vieritetty kalliolta alas. Röykkiöstä on säilynyt vain alin kivikerros (5 x 3,5 m) ja sen keskusta on purettu kalliopintaan asti. Kalliokielekkeen korkeimmalle laelle rakennettu pohjoisempi röykkiö (P = 6703154, I = 3484307, Z = 16) on paremmin säilynyt, mutta myös sen keskustaa on kaiveltu ja kiviä levitelty ympäröivälle kalliolle. Röykkiö on ollut pyöreähkö (5x 5 m) ja se on ollut nykyistä (40 cm) hieman korkeampi.
Röykkiöt voidaan korkeuden ja topografisesti näkyvän sijoittelun perusteella ajoittaa pronssikaudelle. Jäännökset ovat pahasti tuhoutuneita, mutta sijaitsevat ehjässä ympäristössä ja edustavat Kymenlaakson rannikolle tyypillisiä metallikautisia röykkiöitä (rauhoitusluokka 1). Muinaisjäännös on rajattu kalliokielekkeen reunojen mukaisesti.

Flakanäs (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Munapirtin Tuuskin Flakanäsissä, kunnan uimarannalle ja asuntovaunualueelle johtavan tien risteyksestä 50 m luoteeseen ja 300 m Flakanäsbottnenin pohjukasta koilliseen. Maasto on tasaista tai loivasti kaakkoon viettävää mäntyvaltaista kangasta, jonka luoteispuolella on laakea avokalliokohouma. Kallion kaakkoisreunaa erottuu monin paikoin muinaista rantakivikkoa. Paikka on helppo saavuttaa maantieltä.
Kallion kaakkoisreunasta on rantakivikosta todettu 2002 lounais-koillissuuntainen soikeahko vallimainen rakennelma (4 x 5 x 0,50 m). Sen aines on todennäköisesti kerätty ympäröivästä rantakivikosta. Keskellä on kaiveltu kuoppa ja iso kivi (60 x 50 cm). Rakennelmasta 4 m luoteeseen erottuu kasvillisuuden peittämää matalaa kiveystä, joka saattaa olla luontaistakin. Luoteispuoliselta kalliokohoumalta ei ole todettu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä. Jäännös on ajoitettu korkeuden ja sijaintinsa perusteella rautakaudelle. Poteromaisen muodon perusteella kyseessä saattaa olla myöhäisempikin rakennelma. Jäännöksen luonteen ja ajoituksne selvittäminen edellyttää kaivauksia (rauhoitusluokka 2). Muinaisjäännös on rajattu pääasiassa rakenteen mukaisesti.

Roones Kirkkokalliot (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Roonesintien itäpuolella ja Kirkkokallioidenlounaispuolella, 350 m Ahvenkoskenlahden Björkmansvikeniltä koilliseen. Maasto on luode-kaakkosuuntaisen, lounaisreunastaan jyrkkärinteisen, kalliokielekkeen kaakkoispäätä, jossa kasvaa muutamia mäntyjä. Paikka on ollut pronssikaudella avoimen merenlahden jyrkkärinteistä rantakalliota.
Kalliokielekkeen reunasta on todettu 2002 pyöreähkö röykkiö (3x 3 x 0,7 m). Kivimateriaalina on käytetty rapakiveä. Röykkiön keskustaa on kaiveltu ja kiviä poistettu aivan kallion pintaan saakka niin, että keskellä on selvä kuoppa (1,1–1,3 m). Osa kivistä on vieritetty tai vyörynyt alkuperäiseltä paikaltaan. Röykkiötä on mahdollisesti järjestetty uudelleen latomalla reunoihin suunnilleen pääilmasuuntien mukaiset sakarat. Röykkiön pohjoisreuna on ladottu pystysuoraksi seinämäksi. Röykkiö on ajoitettu korkeuden ja näkyvyyttä korostavan sijoittelun perusteella pronssikaudelle. Jäännös on osaksi tuhoutunut, mutta ehjässä ympäristössä (rauhoitusluokka 1).

Kaarlinsaari 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen läntisimmän haarassa olevan Kaarlinsaaren eteläkärjessä, joen keskiuomasta 100 m länteen. Maasto on saaren eteläosassa olevan harjanteen eteläpäässä kohoavaa kumparetta (100 x 50 m), jossa kasvaa pääasiassa havupuita ja rehevää ruohokasvillisuutta. Kohoumaa reunustavat lännessä ja idässä ympäröivien jokiuomien vesijättömaat. Paikka on ollut kivikauden lopulla tai pronssikauden alussa pieni saari.
Kumpareen korkeimmalta kohdalta on 20 x 50 m:n kokoiselta alueelta, useasta eri paikasta soramaasta 20–40 cm:n syvyydestä saatu koekuopista talteen saviastianpaloja, kivilaji- ja kvartsi-iskoksia sekä palanutta luuta. Löytöjen ja korkeuden perusteella kyseessä on kivikauden lopulle tai pronssikauden alkuun sijoittuva saariasuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu korkeimman kohdan mukaisesti, mutta tarkempi määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Eetinniitty 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän haaran niskassa, sen itärannalla olevan Eetinniityn koillispuolella, Yläkoskentien päätelenkistä 250 m luoteeseen. Maasto on jokihaaran ja sen koillispuolella olevan vanhan uoman väliin jäävää, soiden ympäröimää moreenimaastoa, jossa on kaksi harjannetta. Pohjoisemman harjanteen pohjoisosassa on korkea ja kivikkoinen kumpare, jossa kasvaa tiheää havupuuvaltaista metsää. Eteläpuolisella alueella on tehty hakkuita muutamia vuosia sitten, minkä takia harjanteilla kasvaa runsaasti horsmaa ja vadelmaa. Harjanteet ovat olleet kivikauden lopulla pieniä saaria (15–17,5 m mpy) suuremman kalliomäen edustalla Kymijoen suun rikkonaisessa saaristossa. Paikka on melko helppo saavuttaa tieltä, mutta vaikeakulkuista ja hankala hahmottaa peittävän kasvillisuuden takia.
Pohjoisemman harjanteen korkeimmalla laella on siirtolohkareiden eteläpuolella oleva laakea tasanne (30 x 30 m), johon tehdyistä koekuopista on saatu talteen saviastianpaloja, taltan katkelmia, kirveen katkelma, kvartsi- ja kivilaji-iskoksia sekä palanutta luuta. Löytöjen ja korkeuden perusteella kyseessä on myöhäiskivikautinen asuinpaikka. Jäännös on rajattu laen laajuuden mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Eetinniitty 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän haaran niskassa, sen itärannalla olevan Eetinniityn koillispuolella, Yläkoskentien päätelenkistä 250 m luoteeseen. Maasto on jokihaaran ja sen koillispuolella olevan vanhan uoman väliin jäävää, soiden ympäröimää moreenimaastoa, jossa on kaksi harjannetta. Alueella on tehty hakkuita muutamia vuosia sitten, minkä takia harjanteilla kasvaa runsaasti horsmaa ja vadelmaa. Harjanteet ovat olleet kivikauden lopulla pieniä särkkäsaaria (15–17,5 m mpy) suuremman kalliomäen edustalla, Kymijoen suun rikkonaisessa saaristossa. Paikka on melko helppo saavuttaa tieltä, mutta vaikeakulkuista ja hankala hahmottaa peittävän kasvillisuuden takia.
Pohjoisemman harjanteen itärinteessä erottuvan pienen poukaman alueelta on havaittu maan pinnassa likamaata, josta on otettu talteen muutama saviastianpala sekä muutama kivilaji-iskos ja luujätettä. Kyseessä on todennäköisesti melko pienialainen saariasuinpaikka, joka korkeuden ja löytöjen perusteella ajoittuu myöhäiskivikaudelle. Asuinpaikan laajuus on määritelty poukaman mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Riitinginsuo 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen läntisimmän haaran etelärannalla, 100 metriä joesta etelään, Riitinginsuon länsipuolella. Maasto on koilliseen työntyvän niemekkeen lehtipuustoa kasvavaa kärkeä, jossa on pieni metsittyvä hiekkakuoppa (30 x 40 m). Paikka on ollut kivikauden lopulla ja pronssikauden alussa pieni saari Kymijoen suun edustalla aukeavassa merenlahdessa. Paikka on vaikea saavuttaa kivikkoisen ja hankalan metsämaaston takia.
Hiekkakuopan lähiympäristöstä on metsä-äestyksen jäljiltä saatu talteen saviastianpaloja, piinuolenkärjen katkelma ja kvartsi-iskoksia. Hiekkakuopan reunoista ei ole todettu nokimaata tai muita merkkejä muinaisjäännöksistä. Kyseessä on todennäköisesti kivikauden lopulle tai pronssikauden alkuun ajoittuva saari asuinpaikka, joka on sittemmin osaksi tuhoutunut hiekanotossa. Muinaisjäännös on määritelty niemekkeen pohjoispään mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia.

Riitinginsuo 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän Stockforsin haaran etelärannalla, 50 metriä joesta etelään, Riitinginsuon itäpuolella. Maasto on kivikkoista mäkeä, jossa kasvaa sekametsää. Alueella on hakattu metsää jo vuosia sitten, mutta maassa erottuu vielä äestysvalleja. Paikka on ollut kivikauden lopulla kivinen pieni saari Kymijoen suun edustalla aukeavassa merenlahdessa.
Mäen etelärinteestä, pieneltä tasanteelta on otettu talteen keskittymästä (2 neliömetriä) saviastianpaloja, taltta, reikäkirveen kappale, hiontalaaka (aluskivi) sekä kivilaji-iskoksia. Paikka ei ole kyetty varmuudella paikantamaan 2006 inventoinnissa umpeenkasvun ja vaikeakulkuisuuden takia. Kyseessä on ilmeisesti pienialainen ja ehkä lyhytaikainenkin saariasuinpaikka, joka ajoittuu sijaintikorkeuden perusteella kivikauden lopulle tai varhaismetallikauden alkuun. Muinaisjäännös on rajattu etelärinteessä erottuvan tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia.

Riitinginsuo 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän Stockforsin haaran länsirannalla, 100 metriä joesta länteen. Maasto on Riitinginsuon ja joen väliin jäävän pohjoiseen työntyvää moreeniselännettä, joka kasvaa havupuuvaltaista metsää. Moreenimäen kaakkoisrinteessä, metsätien ja jokirantaan vievän polun risteyksestä 200 m kaakkoon, joenrannan polulta erkanevan pienemmän etelään johtavan polun itäpuolella erottuu selvä terassimainen tasanne (15 m mpy), joka laskee jyrkästi kaakkoon Kymijoen suuntaan. Paikka on ollut kivikauden lopulla Kymijoen suun edustalla aukeavassa merenlahden saaressa, sen itäpuolella olleen salmen länsirannalla. Paikka on helppo saavuttaa ja hahmottaa maastossa.
Tasanteelta on otettu talteen saviastianpaloja, kiviesineen katkelma ja kvartsi-iskoksia. Tasanteella ei erotu selviä jäännöksiä, esimerkiksi painanteita. Tasanteen eteläreunassa on kaksi syvää kuoppaa, jotka ovat mahdollisesti hiilimiilun tai tervahaudan jäännöksiä historialliselta ajalta.
Kyseessä on ilmeisen hyvin säilynyt kivikauden lopun tai pronssikauden alun ranta-asuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia.

Korvenkalliot 1 (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahdessa, laajan ja metsäisen Korvenkallioiden koilliskärjessä, Korvenkalliontien eteläpuolella, 90 m Santatien ja 280 m Vanhanniementien risteyksestä länteen. Tien varressa on useita hiekkakuoppia. Muodostumasta on hiekanoton jäljiltä säilynyt vain 10–20 metrin levyinen kaistale kallionjuuressa ja Korvenkallion tien eteläreunassa. Maasto on alun perin ollut korkean kalliomäen itäreunaan muodostunutta muinaista rantakerrostumaa, jonka maaperä on ollut pääosin hiekkaa. Hiekkakuoppa on jäänyt pois käytöstä ja vähitellen metsittymässä. Paikan itäpuolella on ollut varhaismetallikaudella korkeiden kalliomäkien välistä kulkenut kapea salmi (12,5 m mpy), joka on yhdistänyt Heinlahden matalan sisälahtea ja Äyspäänselkää. Salmi on todennäköisesti kuroutunut (10 m mpy) rautakauden alkuun mennessä.
Hiekkakuopan pohjoisreunasta on otettu 2000-luvun alussa talteen saviastianpaloja. Tarkastuksessa löytöpaikalta tai muualtakaan hiekkakuopan reunoista ei ole todettu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä, mutta löytöjen ja sijaintikorkeuden perusteella kyseessä on todennäköisesti varhaismetallikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu kallioseinämän, hiekkakuopan reunan ja maantien mukaisesti. Ilmeisesti suurin osa asuinpaikasta on tuhoutunut hiekanotossa (rauhoitusluokka 2), mutta se saattaa jatkua tien suuntaan luoteeseen ja pohjoiseen. Hiekkakuopan itäpuolinen alue on hakattu ja laikutettu äskettäin, mutta siitä ei inventoinnissa 2006 joitakin mahdollisia hiilimiilunpohjia lukuun ottamatta löydetty mitään. Korvenkalliontien pohjoispuolinen kannas soveltuu asuinpaikaksi ja aluetta olisi tutkittava enemmän.

Kyytkärri (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 200 m Suolinnantieltä erkanevan metsätien risteyksestä ja 100 m metsätieltä luoteeseen. Maasto on kahden kalliomäen väliin jäävää, melko tasaista kannasta, jonka luoteispuolinen rinne viettää jyrkästi luoteeseen Kyytkärrin suuntaan. Kannaksen keskellä on kalliokohouma, jota peittävä ohut maakerros (30 cm) on kuorittu ja kasattu alueen (30 x 15 m) koillis- ja pohjoisreunaan mataliksi valleiksi (50–60 cm), luode-kaakkosuuntaiseksi muodostelmaksi. Ympäristö on mäntyvaltaista metsää. Kalliolla on ollut rakennus, joka on purettu muutamia vuosia sitten. Paikka on ollut kivikaudella (20–22,5 m mpy) suojaisan salmen itärannalla olevan kalliosaaren lounaiskärjessä, sokkeloisen sisäsaariston ulkoreunalla.
Paikalta on otettu 2002 talteen kalliolle kasatuista maakasoista saviastian paloja, taltan katkelma ja iskoksia. Löytöjä erottuu erityisesti pohjoisreunan ja itäreunan kasoissa. Löytöjen alkuperäistä sijaintia ei voi enää määrittää. Löytöjen ja sijaintikorkeuden perusteella kyseessä on kivikautinen salmiasuinpaikka. Suurin osa asuinpaikasta on ilmeisesti tuhoutunut kuorinnassa. Muinaisjäännös saattaa jatkua erityisesti kuoritun alueen koillispuolisella tasanteella, joka rajautuu itäpuoliseen kallioon ja luoteispuoliseen törmään. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia.
Vuoden 2014 kohteesta ei tehty uusia havaintoja.

Antinniemi (701010019) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Antinniemessä tasaisella Kymijoen pohjoisenpuolisella pellolla, jota kutsutaan nimellä Huittu, osittain hiekkapohjaisella maalla. Alueelta löydettyjen esineiden (tasataltta, hioinlaaka) löytöpaikat ovat toisistaan n. 200 m etäisyydellä. Esineiden tarkka löytöpaikka ei ole tiedossa. Löytöpaikoista pohjoiseen on Antinniemenmäki, jossa saattaisi olla kivikautinen asuinpaikka. Vuoden 1977 inventoinnissa alueelta ei tavattu mitään merkkejä muinaisjäännöksistä.

Hirvikosken leiripaikka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kärmeskallion pohjoispään ympärillä on 1700-luvun sotilasleirin jäännöksiä. Matalan kallion juurella sijainneista majanpohjista on jäljellä viisi pohjakaavaltaan suorakaiteenmuotoista kivikehää. Pienimmän laajuus on 2,5 x 2,5 metriä ja suurimman 3 x 4 metriä. Majojen takaseinänä on kallio. Kolme muun seinän kohdalla on vaihtelevan kokoisista kivistä kylmämuuratut kivivallit, joissa kivikertoja on päällekkäin 1–3. Joissakin majoissa sisällä olevat kiviröykkiöt saattavat olla pienten kiviuunien jäännöksiä. Kallion laella on leirin kohdalla liesikiveys.
Majojen edustalla koillisessa on useita pieniä painanteita, joiden toisessa päässä on laakakiviä. Kyseessä ovat mahdollisesti hajonneet uunit. Kalliosta 10 metriä pohjoiseen sijaitseva noin 4 x 2 metrin laajuinen kivilatomus on myös luultavasti hajonnut kiviuuni. 20 metriä kallion kärjestä koilliseen on noin 2 x 3 m laajuinen kuoppa, jonka seinät on kivetty.
Leiripaikka muodostaa yhdessä Kymijoen rannalla olevien patterien (Hirvikosken linnoitukset 1-6: 1000 00 3207–1000 00 3212) kanssa eheän muinaisjäännöskokonaisuuden.

Ahvionkoski (Asuinpaikat)
Rautakautinen; Aivan Anjalankosken eteläosassa, Ahvion Keskikylässä, Kymijoen ja Ahvionkosken länsirannalla on rautakautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu (varhaismetallikautista, rautakautista?) keramiikkaa, piitä ja kvartsia. Muinaisjäännös sijaitsee Ahvion keskiaikaisella kylätontilla.
Muinaisjäännösalue on rakentamaton ja kasvaa korkeaa aluskasvillisuutta sekä sekametsää. Paikalla on havaittavissa ainakin yhden (uudemman) rakennuksen, mahdollisesti navetan, kivijalka.

Wredeby (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Muhjärven ja Kymijoen välisen Muhniemen itäosassa, hiekkaisella rantapellolla on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa ja kvartsia.

Penttilä (754010003) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Kymijoen pohjoisrannalla, Muhjärvestä noin 1,8 kilometriä koilliseen sijaitsee kivikautinen asuinpaikka. Vuoden 1968 inventoinnissa löytöjä talletettiin kivikkoiselta hiekkamaalta, Penttilän talon piha-alueelta. Vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa aiemmin määritellyn muinaisjäännösalueen itäpuolelta, perunapellosta löytyi kvartsikaavin. Asuinpaikka jatkunee siis myös piha-alueen itäpuolelle. Samassa yhteydessä Penttilän asuinpaikasta noin 200 metriä itään löytyi kivikautinen asuinpaikka (ks. Niementie 1000013015).

Vähä-Korhonen (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, noin 600 metriä Kymijoesta pohjoiseen, Koskirannanmäen hiekkaisessa metsärinteessä on kivikautinen asuinpaikka. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia metsässä kulkevalta polulta. Noin 500 metriä Vähä-Korhosen asuinpaikasta etelään sijaitsee Penttilän kivikautinen asuinpaikka.

Stålström (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Junkkarinjärvestä etelään Kymijokeen laskevasta Juotjoesta noin 250 metriä itään on kivikautinen asuinpaikka. Kohde sijaitsee hiekkaisella pellolla maantien pohjoispuolella. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä, alue on teiden rikkoma. Paikalta on löytynyt vuonna 1894 kehdonjalaksenmuotoinen kirves, inventointilöytöinä kohteelta on talletettu kvartsia.

Taipale (754010006) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Junkkarinjärven kaakkoisrannalla, Taipale-nimisellä savipellolla on kivikautinen asuinpaikka. Löydöt ovat keskittyneet peltoterassin pohjoisosaan hiekkaiselle kohdalle. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu mm. kivitalttoja ja kvartsia.

Koivuoja (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Muhjärven rannasta noin 1,6 kilometriä pohjoiseen, etelään viettävällä hiekkaisella peltoterassilla on kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä; löydöt ovat keskittyneet pellon pohjoisreunaan. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kiviesineen kappale ja kvartsia.

Hevoskiventöyry (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken luoteisosassa, Ummeljoen Keskikylässä, Kymijoen itärannan peltokumpareella on kivikautinen asuinpaikka. Paikalta on löytynyt irtolöytönä vuonna 1951 nuolenvarren hioin; inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Lehto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Marinkylässä noin 650 metriä itään Kymijoesta on kivikautinen asuinpaikka. Kohde sijaitsee metsikköisellä mäellä, jonka itälaitaa maantie leikkaa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia ja palanutta luuta tienleikkauksesta noin 20 metriä x 60 metriä laajuiselta alueelta.

Ankkapurha (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Ankkapurhan runsaslöytöinen varhaiskampakeraamisen ajan asuinpaikka sijaitsee Kymijoen Anjalankosken eli Ankkapurhan itärannan soramäellä (Tallinmäki), nykyisellä Stora Enson tehdasalueella. Osa muinaisjäännösalueesta on teiden ja pysäköintipaikkojen tuhoama. Eteläosan mäntyä kasvava, etelään viettävä rinne on säilynyt ehjänä. Korkeussijainti on ajoituksen kannalta poikkeuksellinen maaston topografiasta johtuen.
Asuinpaikkaa on tutkittu kaivauksin vuosina 1999–2001. Löytöaineistoon kuuluu mm. keramiikkaa (Ka I:1-2, muutama pala tekstiilikeramiikkaa), piitä ja savi-idoleja. Tutkimusten pohjalta on julkaistu kirja "Ammoin Ankkapurhassa - Kymenlaaksossa kivikaudella" (toim. Pirjo Uino), Helsinki 2004.

Peltonen (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Sippolanjoen länsirannan savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Peltosen asuinpaikasta noin 750 metriä luoteeseen sijaitsevat Sippolan koulukodin kivikautinen asuinpaikka ja noin 800 metriä kaakkoon Puhakan kivikautinen asuinpaikka

Sippolan koulukoti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Sippolanjoen itärannan savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Alueella on ollut hiekkakuoppa, joka on tuhonnut pienen osan muinaisjäännösalueesta. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsi-iskoksia. Alle kilometrin säteellä kohteesta, Sippolanjoen rantapelloilla sijaitsevat myös Niittyrannan, Alapotin ja Peltosen kivikautiset asuinpaikat.

Pajari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen ja Summanjoen yhtymäkohdan pohjoisrannalla, metsärinteessä ja pellolla on varhaiskampakeraamisen ajan asuinpaikka. Muinaisjäännösalue on osittain maantien ja pienten hiekkakuoppien tuhoama, mutta tien ja joen välinen alue on säilynyt ehjänä. Kohdetta on tutkittu kaivauksin vuonna 1952.
Löytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia. Kohteesta noin 500 metriä luoteeseen sijaitsee Savi-Mäkelän kivikautinen asuinpaikka.

Savi-Mäkelä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoesta noin 150 metriä itään on kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännösalue erottuu hiekkaisena alueena savipellon kaakkoiskulmassa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Kohteesta noin 500 metriä kaakkoon sijaitsee Pajarin kivikautinen asuinpaikka.

Puistola (754010016) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen itärannalla, hiekkaisella pellolla on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Kohteesta noin 1,2 kilometriä kaakkoon ja luoteeseen sijaitsevat Savi-Mäkelän ja Peltolan kivikautiset asuinpaikat

Peltola (754010017) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen itärannalla, soraisella peltokumpareella on kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännösalue on suureksi osaksi rakennusten ja hiekkakuopan tuhoama, asuinpaikkaa on jäljellä ehkä pellon itäosassa. Löytöinä paikalta on talletettu reikäkivi ja kvartsia. Kohteesta noin 600 metriä luoteeseen sijaitsee Agrimarketin kivikautinen asuinpaikka.

Pateri (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen itärannalla, joen ja Liikkalan vallien välissä olevalla savisella peltorinteellä on mahdollisesti varhaiskampakeraamikan aikainen asuinpaikka. Muinaisjäännösalueen länsiosaa leikkaa maantie, jonka leikkauksesta löydöt ovat tulleet. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa ja kvartsia.

Peltomäki (754010019) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen länsirannan hiekkaisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Joen vastakkaisella rannalla sijaitsee Paterin kivikautinen asuinpaikka.

Vakkari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen länsirannan hiekkaisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Kohteesta noin 500 metriä kaakkoon sijaitsevat Peltomäen ja Paterin kivikautiset asuinpaikat.

Puhakka (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoesta noin 360 metriä itään, peltorinteellä on maantien halkaisema kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännösalueen laajuus on epäselvä. Kohdetta on tutkittu koekaivauksin vuonna 1992. Paikalta on talletettu löytöinä mm. ristinuija, kourutaltta ja kvartsia. Kohteesta noin 800 metriä lounaaseen ja luoteeseen, Sippolanjoen vastakkaisella rannalla sijaitsevat Peltosen ja Ylä-Ukkolan kivikautiset asuinpaikat.

Tillolankallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Orijärvestä noin 1,2 kilometriä koilliseen, kallioisella mäellä entisessä perunapellossa on mahdollisesti mesoliittiselle kivikaudelle ajoittuva asuinpaikka. Muinaisjäännös on melko pahasti tuhoutunut. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu liuskekärki, kirves, hiointen paloja sekä kuonaa. Kohde sijaitsee Hirvelän keskiaikaisella kylätontilla.

Kuusela (754010023) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Kotojärvestä noin 700 metriä pohjoiseen, Summanjoen itärannalla peltorinteessä on mahdollisesti mesoliittiselle kivikaudelle ajoittuva asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kirves, kvartsia ja riipushioin. Kohteesta noin 2 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Savilamminpellon kivikautinen asuinpaikka.

Savilamminpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, pienen Savilamminojan itäpuolella peltorinteessä on mesoliittiselle kivikaudelle ajoittuva asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia. Kohteesta noin 2 kilometriä etelään sijaitsee Kuuselan kivikautinen asuinpaikka.

Kuoppalan Linnavuori (Puolustusvarustukset)
Keskiaikainen; Mahdollinen muinaislinna on korkea ja jyrkkärinteinen kalliokohouma Karhunsuon pohjoispuolella, Anjalankosken koillisosassa, Anjalankosken ja Valkealan rajalla. Loivilla kohdilla rinteessä on kivikkoa, joka saattaa olla hajonnutta vallia. Vuoren laen koillisosassa on epämääräinen kaivanto. Kohteesta noin 900 metriä itään sijaitse Kaupinmäen ajoittamaton röykkiökohde.

Tuomela 1 (754010027) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen itärannan savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Alueelta on irtolöytöinä saatu kaksi kivikirvestä, reikäkivi ja painokivi. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsi-iskoksia.
Vuoden 2008 inventoinnissa tehdyn tarkastuksen yhteydessä kohde rajattiin kvartsien levinnän perusteella. Samalta pellolta noin 130 metriä kohteesta luoteeseen, hieman ylempää löytyi myös kvartsi-iskoksia. Tämä löytöalue määritettiin Tuomela 2:ksi. Joen vastakkaisella rannalla noin 260 metriä kohteesta etelään sijaitsee Niittyrannan kivikautinen asuinpaikka.

Verla (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaukset sijaitsevat Verlan padotun kosken yläpuolella, keskellä Verlan pientä tehdasyhdyskuntaa, noin 150 metriä sillasta länteen suoraan vedestä kohoavassa ja ylhäältä ulospäin kaltevassa kallioseinämässä. Punavärillä tehtyjä maalauksia on 6 metrin levyisellä ja 1,6 metriä korkealla alueella, noin 50 cm vesirajasta.
Maalauksissa on kuvattu ainakin kahdeksan hirveä, kolme ihmishahmoa, kulmaviivakuvio ja tunnistamattomiksi tuhoutuneita kuvioita. Maalaus on paikoin jäämässä jäkälän peittoon.
Kyseessä on Kymenlaakson merkittävin kalliomaalaus, joka sijaitsee kulttuurihistoriallisesti merkittävän historiallisen tehdasmiljöön vieressä. -- Kalliomaalauskentän oikealla puolella lienee vielä yksi ihmiskuvio. Ks. Lisätiedot.
Vuonna 2018 tarkastettiin 50 m Verlan kalliomaalauksen pohjoispuolella kalliopaljastumassa sijaitseva mahdollinen ihmisfiguuri. Ks. alakohteet.

Löppösen luola (Taide)
Kivikautinen; Repoveden kaakkoislaidalla olevan Ruskiansalmen itärannalla on Löppösen luolaksi kutsuttu kallion suojainen painauma. Kalliossa onkalon vasemmalla puolella on jäänteitä punavärillä tehdyistä maalauksista, jossa on kuvattu ainakin kämmenen jälki. Lisäksi on esitetty arvelu hirvestä. Kallion antropomorfinen muoto kiinnittää huomiota. Kalliossa on myös myöhäisiä kaiverruksia.
Ks. Lisätiedot.

Voikoski (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Sarkaveden eteläpäässä kohoavan Kasakkaharjun eteläisimmässä, Voikosken niskan kohdalla padon yläpuolella sijaitsevassa seinämässä, jossa virran itärannalla on pieni soistunut lahdeke (majavanpesä ja majavan jättämiä kantoja). Maalaukset sijaitsevat kallion alaosassa ja näkyvät huonosti. Kuvioina erottuu ainakin kaksi ihmishahmoa (toinen alhaalla varvikon korkeudella) ja vene.

Jyrkkävuori (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Rapojärven lounaisrannalla Jyrkkävuoren alareunassa, joka ei putoa suoraan veteen vaan seinämän alapuolella on kapea rantakaistale. Maalauksessa erottuu ainakin kolme ihmishahmoa ja kaksi hirveä. Maalauksen kaakkoisreunassa on laaja punavärialue. Värikentän pituus on kokonaisuudessaan 11 m, mutta kuvat paikantuvat 7 m:n alueelle. Maalaus katsoo itäkaakkoon.
Vuoden 2014 inventoinnissa todettiin kalliomaalauksen olevan melko rapautunut sekä osittain jäkälän peittämä.

Lakiasuonvuori (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Lakiasuohon putoavan Lakiasuonvuoren (Lakiasuonmäen) koillisreunassa Koipiasta Kepsunjärveen virtaavan Vetelojan varressa. Maalauksessa erottuu ainakin hirvi ja ihmishahmo, lisäksi tunnistamattomaksi tuhoutuneita kuvioita.

Käyrälampi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Käyrälammen koillisrannalla länteen työntyvän moreeniharjanteen yläreunassa. Pohjoisesta tuleva viljelystie haarautuu harjanteen laella löytöalueen sijoittuessa tienhaarojen väliselle alueelle n. 80 m rannasta. Asuinpaikka on kaksiosainen läntisen osan ollessa n. 20 m, itäisen n. 35 m tienhaarasta. Asuinpaikka-alueen laajuus on n. 30 x 60 m. Länsipäässä on pieni käytöstä jäänyt hiekkakuoppa, maasto muuten ehjää. Löydöt kvartsia, palanutta luuta.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan.

Olhavanlampi (Taide)
Kivikautinen; Kalliomaalaus sijaitsee Olhavanlammen itärannalla, Olhavanvuoren suoraan veteen laskevan kallionseinämän kulmassa. Samassa kalliossa maalauskohdan eteläpuolella on kalliokiipeilyyn käytetty paikka, jonka alapuolella on kallioluoto. Tästä parikymmentä metriä pohjoiseen on kalliossa jyrkkä kulma sisäänpäin. Seinämässä on havaittavissa punaväriläiskä noin kahden metrin korkeudella, joka saattaa olla tuhoutunut vasemman kämmenen kuva.
Saman kalliojyrkänteen kaakkoispäässä, noin 80 metrin etäisyydellä kalliomaalauksesta on havaittu mahdollinen maalauskuvio tasaisella pohjoisluode-eteläkaakkosuuntaisella kalliopinnalla, noin kaksi metriä vedenpinnan yläpuolella (ks. alakohde). Se on halkaisijaltaan noin metrin kokoinen punavärikuvio, joka tuo mieleen aurinkomotiivin (puolikas). Pyöreästä keskustasta lähtee luoteeseen päin lyhyitä ”ulokkeita”, jotka muistuttavat auringonsäteitä. ”Aurinkokuvion” lisäksi sen luoteispuolella, samalla kalliopinnalla, on havaittavissa kahdessa kohden punaväriä ja -laikkuja, jotka eivät kuitenkaan hahmottuneet miksikään tunnistettavaksi kuvioksi tai maalausmotiiviksi.
Mahdollisen maalauskuvion sijaintipaikka erottuu jyrkän graniittikallion alaosassa selvästi muuta kalliota vaaleampisävyisenä osiona. Aivan kohteen kaakkoispuolella kallioseinämän raossa kasvaa nuori koivu.
ks. myös lisätiedot

Revonkärki (Taide)
Kivikautinen; Revonkärjen etelärannalla kalliossa on vaakasuora lohkeamasta muodostunut komero, 1x2 m lippamainen syvennys, jonka sisäseinät ovat voimakkaan punaiset. Erityisesti vasen lyhyt seinä on selvästi maalattu. Timo Miettisen mukaan maalattu seinämä on todennäköisesti esihistoriallinen ja liittyy Jyrkkävuoren kalliomaalaukseen lähes vastarannalla. Maalaus sijaitsee kallion seinämässä sillä kohdin missä tasanne päättyy kallion kulman takana eikä reunaa pysty enää kulkemaan. Sen jälkeen kallio laskee veteen.

Jaakonniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Jaakonniemi sijaitsee Miettulan kylässä. Se on pitkä harjumainen niemi, joka erottaa Tarhajärven Kepsunjärvestä. Niemen tyvi on korkeaa hiekkaharjannetta, joka laskee kärkeä kohti, niemen keskivaiheilla on myös korkeampi kallio. Asuinpaikka sijoittuu näiden harjanteiden väliin niemen poikki ulottuvalle tasanteelle pääosin n. 65 m korkeudelle. Niemen matalilla törmän selvästi erottamilla rannoilla on muutamia mökkejä, mutta ne eivät ole asuinpaikan alueella. Alue on laaja: mäkien väliin jäävä tasanne (n. 100x200 m). Muutama kvartsi on löytynyt vielä suhteellisen ylhäältäkin rinteestä kaatuneen puun juurakosta (pohjoinen äärikoordinaatti) yli 70 m korkeudesta, mutta myös alhaalta niemen koillissyrjältä. Kannaksen laella kulkevan mökkitien reunoilta on löytynyt kvartsia kalliokumpareelle asti (eteläinen äärikoordinaatti). Runsaimmin löytöjä oli tasanteen laella mökkiteiden muodostamassa kolmiossa. Mökkiteiden muodostaman kolmion eteläiseen kärkeen kaatuneen puun kohdalle on tehty pieni koekuoppa, josta löytyi runsaasti asuinpaikkalöytöjä: KM 33434: kvartsia, keramiikkaa ja palanutta luuta. Kulttuurikerros oli paksuudeltaan 25-30 cm. Keramiikassa on koristeena kampaleimoja.

Heikkilänranta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee rantaterassilla Lahdenpohjan pohjoisrannalla. Alue on etelään viettävää peltoa. Kohde löytyi tarkastettaessa rautaisen keihäänkärjen löytöpaikkaa KM 20330. Pintapoiminnassa ei näkynyt merkkejä rautakaudesta, sen sijaan pellosta löytyi kvartsikaavin ja palanutta luuta sekä piikiven kappale (tuluspii?). Löytöjä näkyi lähinnä navetan tienoilla sekä ylempänä pellossa peltosaarekkeiden lähistöllä. Maantieteellisesti paikka on sopiva kivikautiseksi asuinpaikaksi, esim. muut Karhulanjärven rannat ovat alavampia.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan.

Toikankärki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Toikankärki sijaitsee Rapojärven eteläpäässä. Niemi on maastoltaan sopiva kivikautiseksi asuinpaikaksi. Maaperä on hiekkaa ja rantatörmä suuntautuu etelään, kasvillisuutena kangasmetsää. Rikkoutuneen maaperän ja koekuoppien perusteella asuinpaikka ulottuu ainakin törmän jyrkästä pohjoisreunasta kahden niemen rantaan menevän mökkitien väliin, koko niemen eteläreuna on kuitenkin mahdollista asuinpaikka-aluetta. Törmän läpi rantaan johtavalla tiellä (viimeinen tienhaara niemessä) ja rakenteilla olleen mökin alta kuoritusta rantahiekasta on löytynyt kvartsia. Ympäristöön tehdyt koekuopat olivat löydöttömiä. Ilmeisesti varsinainen asuinpaikka ei ole ulottunut alas rantaan, maaperä oli puhtaaksi huuhtoutunutta hiekkaa ja märkä notkelma erottaa tämän "särkän" varsinaisesta rantatörmästä. Ylhäällä törmän päällä kulkee tie (Toikankärjenkuja), joka on rikkonut törmän reunustaa. Irtohiekasta on löytynyt lisää kvartsia ja palanutta luuta, kuten myös alas rantaan johtavan tien reunoilta. Metsän puolella aivan törmän jyrkän pohjoislaidan vieressä on kaksi pitkänomaista matalaa painannetta halk. 5x7 m. Niissä oli heikkoja merkkejä likamaasta. Asuinpaikan laajuus on toistaiseksi tuntematon.

Hansaarenmäki (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kivipöytä Hautalanlammen pohjoispuolella kalliojyrkänteen päällä. Se sijaitsee metsässä itään suuntautuvan kalliojyrkänteen reunalla. Kivipöytä on n. 30 cm paksu ja 2 x 1,5 m kivilaaka, joka on nostettu jyrkänteen reunan puolelta kahden päänkokoisen kiven päälle. Sitä peittää paksu sammal.

Ahola (909010013) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tuhotun kiviröykkiön pohja Aholanjärven etelärannalla, mahdollisesti jäljellä muita röykkiöitä. Röykkiö on sijainnut mäen päällä Aholan tilan uudesta talosta n. 30 m. länteen, pellolla kivikellarin lähellä. Mäennyppylä sijaitsee Aholanjärven eteläpuolella rannassa.
Nykyinen omistaja oli työntänyt pellon keskellä sijainneen röykkiön pois puskutraktorilla. Siitä oli näkyvissä vielä sorainen kohta pellossa. Kerrotaan kolmen raunion olleen asumattomalla mäellä koivumetsässä, kun talo siirrettiin kylästä mäelle ja pellot raivattiin 1800-luvin lopulla.

Valkeala Kustaan kivi (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Kivi sijaitsee Multamäentien (368) varressa länsipuolella Tupakkamäentien risteyksessä. Peruskartassa kiven nimi on Kuninkaankivi. Kivessä on muistolaatta, jossa lukee: "Kuninkaankivi 1790. Perimätiedon mukaan Ruotsi-Suomen kuningas Kustaa III seurasi tämän kiven suojasta ruotsalaisten ja venäläisten taistelua, joka käytiin Valkealan kirkonkylässä 30.4.1790".

Vuohijärvi Mäntysaari (Hautapaikat)
Historiallinen; Vuohijärvessä on Mäntysaari -niminen kalmistosaari, jossa sijaitsee myös kappeli. Saaren hautausmaa on yhä käytössä. Pienillä kareilla, jotka yhdistävät Mäntysaaren sen länsipuolella olevaan Kinansaareen, on karsikkopuita.
Perimätiedon mukaan Mäntysaari "Lienee vanhin hautauspaikka Valkealassa"
Vuoden 2006 inventoinnissa hautausmaalla tehtiin pintapoimintaa, jossa löydettiin pii-iskos ja palanutta luuta. Paikka sopii topografisesti kivikautiseksi asuinpaikaksi

Talviapajanvuori (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Korkealla vuorella Hevossaaren länsiosassa sijaitsee kolme hiidenkiuasta (a–c) ja 1 laivalatomus (d). Paikalta on näköala Salminlahdelle.
Röykkiö a: vuoren laella, keskellä suuri kuoppa, röykkiön halkaisija noin 7 m. Röykkiö a on merkitty peruskarttaan ja paikalla on rauhoituskilpi.
Röykkiön b jäännös sijaitsee edellisestä noin 10 m länsiluoteeseen.
Röykkiö c sijaitsee alemmalla tasanteella röykkiöstä a länteen, koko 3 x 4 m.
Laivalatomus d, joka lienee Kymenlaakson rannikon komein, sijaitsee alemmalla tasanteella röykkiöstä c 20 m lounaaseen, koko 4 x 12 m. Tutkittu (ei löytöjä) ja entisöity. Merkitty peruskarttaan ja varustettu rauhoituskilvellä.

Ruunanpohjanvuori (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Hevossaaren pohjoisosassa olevan Ruunanpohjanvuoren metsäisellä etelärinteellä sijaitsee hiidenkiuas, joka on kooltaan 7 x 8 m. Röykkiötä on kaiveltu. Kohde on varustettu rauhoituskilvellä.

Lappalaisenniemi (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Hiidenkiuas sijaitsee Neuvottomanlahden Lappalaisenniemessä, pienellä kalliolla metsässä. Röykkiö on pahoin hajoitettu, suurin osa kivistä on vieritetty alas. Kohde on varustettu rauhoituskilvellä.

Korvenharju (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee korkealla soraharjulla suuren hiekkakuopan itäpuolella. Kooltaan hiidenkiuas on 8 x 10 m. Kaivauksissa röykkiöstä löytyi palanutta luuta. Tarinan mukaan kyseessä olisi Vehkalahden ensimmäisen kirkon paikka. Kohde on entisöity ja varustettu rauhoituskilvellä.

Pässkärri (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee pienellä kalliolla peltoalueen itäpuolella metsässä (ent. Vehkalahden kunta). Hiidenkiukaan koko on 2 x 4 m. Tutkittu kaivauksin (ei löytöjä), entisöity ja varustettu rauhoituskilvellä.

Kellokoski (917010007) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee Summanjoen länsirannalla louhikkoisella metsäharjanteella. Hiidenkiukaan halkaisija on noin 7 m. Röykkiötä on pengottu. Kohde on varustettu rauhoituskilvellä.

Kylänpää (917010008) (Hautapaikat)
Kivikautinen; Kohde on vasarakirveskulttuurin aikainen hautapaikka viljelyksessä olevassa pellossa. Kaivaustutkimuksissa (28 neliömetriä) todettiin kolme hautaa, joihin liittyi maanalaisia kivirakenteita. Löytöinä saatiin mm. suippohamarainen reikäkirves.

Mäkelä (917010010) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee hiekkaisella peltorinteellä ja mäntymetsässä. Kohde muodostaa läheisen Rantalan asuinpaikan kanssa todennäköisesti yhtenäisen ja kahta pientä hiekkakuoppaa sekä metsäautoteitä lukuun ottamatta ehjän asuinpaikkavyöhykkeen Tupatöyrynmäen lounaissivulle. Asuinpaikan pohjoispuolella mäntykankaalla on painanne, mutta se on maannoksen perusteella myöhemmän hiekanoton tuotosta. Tupatöyrynmäen laella on pienien historiallisen ajan hiilimiilujen muodostama ketju (ks. Tupatöyrynmäki).

Rantala (917010011) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee metsäisellä rinteellä; kvartsilöydöt on saatu mäntykankaaseen kaivetun hiekkakuopan etelälaidasta. Kohde muodostaa läheisen Mäkelän asuinpaikan kanssa todennäköisesti yhtenäisen ja kahta pientä hiekkakuoppaa sekä metsäautoteitä lukuun ottamatta ehjän asuinpaikkavyöhykkeen Tupatöyrynmäen lounaissivulle. Tupatöyrynmäen laella on pienien historiallisen ajan hiilimiilujen muodostama ketju (ks. Tupatöyrynmäki).
(Huom. Huurteen (1967) määrittelemät koordinaatit eivät osoita hiekkakuopan eteläosaa, jonka hän mainitsee kvartsien löytöpaikaksi, vaan n. 100 m tästä kaakkoon.)

Välttikangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kampakeraamisen ajan asuinpaikka, joka vuoden 1967 inventointikertomuksen mukaan sijaitsee maantien (Metsäkyläntien) halkaisemalla hiekkaisella kankaalla, jonkin matkaa maantien länsipuolella. Löytöinä on talletettu keramiikkaa. Vuoden 2006 inventoinnissa kohdetta yritettiin paikallistaa tuloksetta. Maasto ei myöskään vastannut vuoden 1967 inventointikertomuksen kuvausta (ks. alakohde Välttikangas A).
Vuonna 2010 ko. alueen läheisyydestä, Metsänkyläntien itäpuolelta löydettiin luuta, kvartsia sekä kivilaji-iskoksia. Löytöpaikka on hiekkaista tasannetta. Paikalle tehdyssä tarkastuksessa löydettiin lisää kvartsi-iskoksia. Lähistöllä havaittiin myös pieniä epämääräisiä painanteita, jotka ovat kooltaan 1–2 m. Korkeutensa ja löytöjen perusteella asuinpaikka on mesoliittiselta kivikaudelta (alakohde Välttikangas B).
Vuoden 2018 inventoinnissa havaittiin kaksi kivistä tehtyä rajamerkkiä (ks. alakohde). Avoimen heinittyneen alueen ja metsänrajassa on rajamerkki 1, joka oli kuusi metriä asvaltin reunasta (mittaus keskellä olevaan kiveen). Se muodostuu keskuskivestä, johon on hakattu numero 9 sekä sen ympärillä olevista neljästä viisarikivestä. Tästä rajamerkistä 1 kaksi metriä tielle päin on pyöreä kivi keskellä suorakaiteen muotoista matalaa kivilatomusta. Tämä rajamerkki 2 on aivan ojan reunassa ja kyseessä on ehkä tiealueen lunastuksen yhteydessä käytöstä jäänyt vanhempi rajamerkki.

Hietojanvuori (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kampakeraamisen ajan asuinpaikka hiekkakankaalla, jyrkkäpiirteisen Hietojanvuoren länsilaidalla. Maantie leikkaa muinaisjäännöstä. Inventointilöydöt edustavat myöhäistä kampakeramiikkaa.

Santamäki (917010014) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka soraharjulla Suurijärven pohjoispuolella. Rautatien rakentamisessa syntynyt laaja sorakuoppa on hävittänyt suuren osan harjua ja samalla muinaisjäännöstä. Löydöt edustavat tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa. Asuinpaikka saattaa jatkua myös harjun itäosaan sekä sen itäpuolella olevalle peltoalueelle.

Kelkkamäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka maantien halkaisemalla hiekkakankaalla, Kelkkamäki-nimisen kalliokohouman kupeessa. Inventointilöydöt, kvartsit, on talletettu tienleikkauksesta.
Kelkkamäessä on todennäköisesti ehjää kivikautista kulttuurikerrosta ojan ja kallion
välisellä alueella.

Klemolan seisake (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on laaja kivikautinen asuinpaikka-alue muinaisen merenlahden pohjukassa Summanjoen itärannalla, entisen Klemolan seisakkeen vaiheilla. Muinaisjäännösalue ulottuu Koivulan pihamaalta (vanhan maantien varrelta) Rapatin talon kohdalla olevaan rautatien kallioleikkaukseen. Alueen laajuus on noin 100-150 x 450 m, ja se on pahasti maanteiden, rautateiden ja rakennusten tuhoama. Muinaisjäännös on mahdollisesti osa suurempaa asuinpaikkakompleksia, johon kuuluisivat myös Houvanmäki 1:n, Gyllingin kaupan sekä Kivimaan asuinpaikat.
Asuinpaikkaa on tutkittu kaivauksin vuosina 1994 ja 1995. Poikkeuksellisen rikas ja pitkän ajanjakson kattava löytömateriaali käsittää mm. varhaista ja tyypillistä kampakeramiikkaa, kuoppakeramiikkaa, Kaunissaaren keramiikkaa, nuorakeramiikkaa, liuske- ja meripihkariipuksia sekä savi-idolien katkelmia. Asuinpaikan tuhoutuminen jatkuu hiekkaisen rinteen sortumisen myötä.

Kuusisto (917010017) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on laaja kivikautinen asuinpaikka Summanjoen länsirannalla, vastapäätä Klemolan seisakkeen asuinpaikkaa. Asuinpaikka-alue ulottuu maantien varresta Kuusiston talon luota noin 400 metriä pohjoiseen myötäillen joen rantaterassia, joka on suurimmaksi osaksi peltona. Pohjoisessa muinaisjäännöksen yli kulkee vanha rautatie. Alueen eteläosassa on vanha sorakuoppa, jonka reunoilta tulleiden löytöjen myötä asuinpaikka löytyi v. 1952. Asuinpaikalla suoritetuissa kaivauksissa seuraavana vuonna löytyi mm. tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa, mahdollinen karhunpääkirves sekä pii-, kvartsi- ja kiviesineitä.

Klemolan peltokumpu (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka peltokumpareella rautatien ja Summanjoen välillä. Muinaisjäännös sijaitsee noin 200 metriä luoteeseen Kuusiston asuinpaikasta, ja kohteet ovatkin mahdollisesti muodostaneet yhtenäisen asuinpaikkavyöhykkeen Summanjoen länsirannalle. Rautatien rakentaminen on myöhemmin tuhonnut osan kompleksista. Inventointilöytöinä on talletettu hioin ja kivilaji-iskoksia.

Kuusela (917010019) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Matti Huurteen (1967) löytämä kivikautinen asuinpaikka peltoharjanteella, Summanjoen länsirannalla. Inventointilöytöinä talletettiin tuolloin kvartsia pienen hiekkakuopan reunoilta. Vuonna 2006 tehdyn tarkastuksen yhteydessä myös hiekkakuopan eteläpuolella olevalta peltoalueelta löytyi runsaasti kvartsia sekä palanutta luuta. Löydöt keskittyivät viljellyssä olleen savipellon osan hiekkaiselle alueelle, joka rajautuu maantiehen ja terassin reunaan. Löytöjen ja topografian perusteella paikalla on todennäköisesti yhtenäinen asuinpaikka-alue noin 100 metrin vyöhykkeenä luode-kaakko -suuntaisen terassin päällä. Muinaisjäännös voi korkeutensa puolesta olla mesoliittinen.

Gyllingin kauppa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka, joka sijaitsee aivan maantien vieressä, Summanjoen itärannalla. Asuinpaikka-alue on maantien itäpuolella rakennusten ja teiden rikkomaa. Maantien länsipuolella muinaisjäännöstä saattaa olla vielä säilyneenä. Inventointilöytöinä asuinpaikalta on talletettu kvartsia. Muinaisjäännös on mahdollisesti osa suurempaa asuinpaikkakompleksia, johon kuuluisivat myös Klemolan seisakkeen, Houvanmäki 1:n sekä Kivimaan asuinpaikat.

Houvanmäki 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Houvanmäen hiekkaisella lounaisrinteellä, Summanjoen itärannalla. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kivilaji-iskoksia maantien leikkauksesta noin 100 metrin matkalta. Muinaisjäännös on mahdollisesti osa suurempaa asuinpaikkakompleksia, johon kuuluisivat myös Klemolan seisakkeen, Gyllingin kaupan sekä Kivimaan asuinpaikat

Houvanmäki 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Houvanmäen jyrkällä lounaislaidalla rapakivikalliossa on noin 2 metriä leveä ja yli 20 metriä pitkä juonne maasälpäporfyyriä eli paikkakuntalaisittain "maksakiveä". Kiveä on louhittu vielä historiallisella ajalla saunankiukaisiin, mutta koska sitä esiintyy yleisesti alueen kivikautisilla asuinpaikoilla raaka-aineena, on esiintymä mahdollisesti ollut käytössä jo esihistoriallisella ajalla.
Vuoden 2015 tarkastuksessa louhitun porfyyrijuonen havaittiin jatkuvan huomattavasti aiempia tietoja laajemmalle alueelle. Louhittu juoni jatkuu aiemmin raportoidusta puisteestä noin 100 metrin päähän pohjoiseen mäen päälle ja noin 200 metrin päähän etelään jyrkänteen reunan alaosaa.

Kivimaa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka teitten ja rakennusten rikkomalla metsärinteellä ja tonttimaalla, Summanjoen itärannalla. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu pikkutaltta ja kvartsia. Muinaisjäännös on mahdollisesti osa suurempaa asuinpaikkakompleksia, johon kuuluisivat myös Klemolan seisakkeen, Gyllingin kaupan sekä Houvanmäki 1:n asuinpaikat.

Sartonen (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka hiekkaisella metsikkö- ja peltorinteellä, Summanjoen itärannalla. Inventointilöytöinä on talletettu kvartsia. Muinaisjäännös voi korkeutensa puolesta olla mesoliittinen.

Koskela (917010025) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on ehjä kivikautinen asuinpaikka peltorinteellä, pienen Summanjokeen laskevan Peringinojan pohjoispuolella. Kohteeseen liittyy irtolöytöjä; inventointilöytöinä paikalta on talletettu talttoja sekä kvartsia. Muinaisjäännös voi korkeutensa puolesta olla mesoliittinen.

Lännenmaa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka länteen viettävällä hiekkaisella peltorinteellä, Kirkkovuori -nimisen kalliokohouman länsipuolella, muinaisen merenlahden pohjukassa. Paikalta on talletettu inventointilöytöinä varhaista ja tyypillistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Haralinmäki (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kirkkojärven itärannalla kohoavan Haralinmäen luoteisrinteellä, kuusta kasvavassa kivikkoisessa kalliomaastossa on ainakin kolme suorakaiteen muotoista kivilatomusta. Röykkiö a on suorakaiteen muotoinen ja kooltaan noin 3 x 4,5 metriä. Röykkiö b on saman muotoinen, mutta hajotettu ja kooltaan noin 3 x 5 metriä. Röykkiö (tai latomus) c sijaitsee röykkiöstä b noin 10 m luoteseen, ja sen koko on noin 1 x 2 metriä. Alueella saattaa olla enemmänkin röykkiöitä, mutta myös luonnonkivikkoa.
Perimätiedon mukaan kyseessä olisivat rannikolle kalastamaan saapuneiden eränkävijöiden kalasaunojen pohjat. Röykkiöt a ja b on tutkittu kaivauksin, jolloin molemmissa havaittiin suuremmista kivistä ladottu reunakehä ja toisessa raunion keskellä pystyyn tuettu laakakivi. Löytöinä saatiin ainoastaan hiiltä. Kaivaushavaintojen perusteella kyseessä ovat ennemminkin hautaröykkiöt kuin rakennustenpohjat.

Ilkanpyöli (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kirkkokallio-nimisen kalliokohouman lounaislaidalla, pienellä kalliolla tien varressa on röykkiö, jonka koko on 4 x 8 metriä. Hiidenkiuas on hajanainen; paikalla on ehkä alkujaan ollut kaksi röykkiötä rinnatusten.

Saunaniemi (917010030) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kirkkojärven pohjoispuolisella Saunaniemellä, Variskalliolla on epämääräisiä kivikoita. Latomukset ovat pieniä kivikasoja, joiden halkaisija on noin 1,5 m. Kyseessä ovat todennäköisimmin esihistoriallisia röykkiöitä myöhäisemmät jäännökset tai luonnonkivikko.

Rutakorpi (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiöt sijaitsevat Mäntyjoen pohjoispuolella, pienellä Takaharju-nimisellä mäellä noin 3 metrin päässä toisistaan. Suhteellisen ehjien hiidenkiukaitten halkaisijat ovat 5 ja 6 metriä.

Rännärinoja (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka metsäisellä rinteellä Puustellinharjun asuinpaikkaa vastapäätä, Rännärinojan eteläpuolella, Vehkjärven ja Vähäjärven välisellä kannaksella. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia maantien leikkauksesta noin 20 metrin matkalta.

Puustellinharju (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka Puustellinharjun länsirinteellä pellolla, Vehkjärven ja Vähäjärven välisellä kannaksella, Rännärinojan pohjoispuolella Rännärinojan asuinpaikkaa vastapäätä. Maantie leikkaa asuinpaikka-alueen yläosaa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kiviesineen sirpale sekä kvartsia.

Ahola (917010035) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka Vehkjärven luoteisrannan peltorinteellä maantien ja Vehkjärven välillä. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia. Kohde muodostaa todennäköisesti yhtenäisen asuinpaikka-alueen noin 140 m koilliseen olevan Mokkalan asuinpaikan kanssa.

Mokkala (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka Vehkjärven luoteisrannan peltorinteellä maantien ja Vehkjärven välillä. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia. Kohde muodostaa todennäköisesti yhtenäisen asuinpaikka-alueen noin 140 m lounaaseen olevan Aholan asuinpaikan kanssa.

Jaskala (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka peltorinteellä ja piha-alueella Vehkjärven luoteispuolella, Rännärinpohja -nimisen soistuvan lahdelman pohjoisrannalla. Asuinpaikka-alue on osaksi rakennusten rikkoma. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu vain kvartsia, mutta Matti Huurteen (1967) inventointikertomuksessa mainitaan, että paikalta olisi joskus löytynyt myös keramiikkaa. Kivikautinen muinaisjäännös sijaitsee osittain Vehkjärven vanhalla kylätontilla.

Lautamies-Uski (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka pihamaalla ja pellolla Vehkjärven pohjoisrannalla. Asuinpaikka on osaksi rakennusten hävittämä. Irtolöytöinä on talletettu kiviesineitä ja varhaiskampakeramiikkaa. Lintulahden eli Lautamies-Uskin talon isännän, Ahti Uskin, löytämä keramiikka on ilmeisesti peräisin hänen talonsa länsipuolella olevasta pellosta. Rantakallion tilan kaakkoispuolelle hiekkaiseen peltoon v. 1995 tehdyissä kahdessa ristikkäisessä koeojassa (pituudet 30 ja 15 m) ei havaittu merkkejä muinaisjäännöksestä. Kohde sijaitsee osittain Vehkjärven vanhalla kylätontilla.

Tonttila (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Vehkjärven pohjoispuolelle levittäytyvä laaja kivikautinen asuinpaikkavyöhyke, jonka leveys on noin 50 m ja pituus noin 800 m. Asuinpaikka sijaitsee Vehkjärven kylätien eteläpuolisilla pelto- ja metsärinteillä ulottuen idästä Kivelän talon kohdalta länteen voimajohtolinjan kohdalle. Alue on osaksi rakennusten ja voimajohtolinjojen rikkomaa. Asuinpaikka-alueen länsiosa maantien itäpuolella on parhaiten säilynyt. Löydöt käsittävät varhaista ja tyypillistä kampakeramiikkaa, asbestikeramiikkaa, kvartsia ym. Ylin osa alueen länsipäässä on todennäköisesti ollut asuttu jo esikeraamisella ajalla.

Lempiö (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka pelto- ja metsärinteellä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Männistö (917010041) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka Vehkjärven itäpuolella, peltorinteellä Männistön talosta noin 270 m kaakkoon. Paikalta on talletettu inventointilöytöinä kvartsia.

Ahola/Punamultapelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka peltorinteellä Vehkajoen pohjoispuolella, uuden ja vanhan maantien välillä. Pellossa on ollut näkyvissä selkeä voimakkaan punainen alue pellon etelärinteessä hiekkaisella alueella. Värjäytyneen alueen pinnasta on löytynyt kvartsi-iskoksia.
Peltoalueen nimi on Punamultapelto, jota on syytä käyttää myös kohteen nimenä, jotta se ei sotkeudu toiseen Ahola-nimiseen asuinpaikkaan Vehkajärven länsipuolella.

Kuorikka (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka pelto- ja metsärinteellä, Paijärvestä Vehkajärveen virtaavan Vehkajoen pohjoispuolella. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia. Muinaisjäännös muodostaa mahdollisesti Hanisuonkankaan ja Hanisuon asuinpaikkojen kanssa yhtenäisen asuinpaikkavyöhykkeen Sikoliininmäen itäpuoliselle metsä- ja peltorinteelle Vehkajokeen laskevan pienen ojan länsirannalle.

Hanisuonkangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka mäntykankaalla, Paijärvestä Vehkajärveen virtaavan Vehkajoen pohjoispuolella. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia pienen hiekkakuopan reunoilta. Muinaisjäännöksestä noin 200 m pohjoiseen, samalla terassilla, on iso hiekkakuoppa, mutta maasto on muuten ehyttä lukuun ottamatta metsäautoteitä. Asuinpaikka voi korkeutensa puolesta olla mesoliittinen. Muinaisjäännös muodostaa mahdollisesti Hanisuon ja Kuorikan asuinpaikkojen kanssa yhtenäisen asuinpaikkavyöhykkeen Sikoliininmäen itäpuoliselle metsä- ja peltorinteelle Vehkajokeen laskevan pienen ojan länsirannalle.

Hanisuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka hiekkaisen mäntykankaan ja pellon rajalla, Paijärvestä Vehkajärveen virtaavan Vehkajoen pohjoispuolella. Paikalta on talletettu irtolöytönä lahjoitettu kourutaltta sekä inventointilöytöinä kvartsia. Muinaisjäännöksestä noin 200 m luoteeseen, on iso hiekkakuoppa, mutta maasto on muuten ehyttä lukuun ottamatta metsäautoteitä ja paria pienempää hiekkakuoppaa. Muinaisjäännös muodostaa mahdollisesti Hanisuonkankaan ja Kuorikan asuinpaikkojen kanssa yhtenäisen asuinpaikkavyöhykkeen Sikoliininmäen itäpuoliselle metsä- ja peltorinteelle Vehkajokeen laskevan pienen ojan länsirannalle.

Harjula (917010046) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on vasarakirveskulttuurin asuinpaikka peltorinteellä, Paijärven kaakkoispuolella. Paikalta on inventointilöytöinä talletettu kvartsia ja olkakirves.

Rinne (917010047) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka etelään viettävällä peltorinteellä, Paijärven itäpuolella. Paikalta on talletettu inventointilöytöinä kvartsia. Muinaisjäännös voi korkeutensa puolesta olla mesoliittinen.

Töyrylä (917010048) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka etelään viettävällä peltorinteellä, Paijärven koillispuolella. Paikalta on talletettu inventointilöytöinä kvartsia.

Lamminmaa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on vasarakirveskulttuurin asuinpaikka peltoalueella, soistuneen Lamminjärven itäpuolella ja Onkamaanjoen pohjoisrannalla. Paikalta on talletettu nuorakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä irto-, inventointi- ja kaivauslöytöinä.

Hitonharjun Pirunpesä (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kohde on mahdollisesti jo kivikaudella käytössä ollut kvartsilouhos aivan Haminan pohjoisosassa. Hitonharjunmäen kaakkoisrinteen kalliopaljastumassa on koverrettu luolamainen onkalo tasaisessa rapakivikalliossa kvartsijuonteen kohdalla. Onkalon suuaukko on kooltaan noin 40 x 50 cm ja laajenee syvemmällä luolaksi, johon mahtuu 4–5 miestä. Luolan syvyys on noin 1,5 m. Louhosluolan välittömässä läheisyydessä, samassa kalliorinteessä, on kolme kovertumaa kvartsisuonien kohdalla. Paikalta on talletettu inventointilöytöinä mahdollinen iskukivi sekä kvartsinäytteitä. Kohde on myös luonnonsuojelulain rauhoittama. Rauhoituskilpi on rikottu.

Heinsuo 1 (Kultti- ja tarinapaikat)
Rautakautinen; Haminan länsiosassa, alavan suopellon keskellä on suuri rapakivinen siirtolohkare, jonka koko on noin 4 x 6 m, ja korkeus 1,5 - 1,8 m. Kiven lounaisen viiston pinnan itäosassa on pyöreä kuoppa, jonka halkaisija on 10 cm ja syvyys 5 cm. Kiven vieressä kasvavan suuren kuusen oksat peittävät kuppia.

Heinsuo 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on kivikautinen asuinpaikka Haminan länsiosassa, Heinsuon pellon eteläpuolella sorarinteessä, laajan sorakuopan itäpuolella. Alue on ilmeisesti kivikaudella ollut aivan mantereen yhteydessä oleva iso saari. Inventointi- ja tarkastuslöytöinä paikalta on talletettu kivikirves ja kvartsia.

Savilahti (917010054) (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde käsittää röykkiön ja laivalatomuksen, jotka sijaitsevat noin 50 m etäisyydellä toisistaan kaakkoon työntyvien kallioselänteiden kärjessä lähellä Savilahden rantaa, Kuorsalon saaren kaakkoisreunassa. Kallioharjanteiden välissä on soistunut uoma, joka johtaa Vanhankylänlahteen, jonka rannalla Kuorsalon vanha kylätontti on sijainnut.
Itäisemmän röykkiön 1 halkaisija on noin 8 m ja korkeus vajaa metri. Se on purettu keskeltä miltei pohjaan saakka, ja kivet on kasattu puolikaaren muotoon röykkiön itäsivulle. Kaivaustutkimuksissa laivalatomukseksi osoittautuneen läntisemmän "röykkiö 2:n" koko on 5,8 x 3,6 metriä, ja se on tehty harvemmasta kiveyksestä kuin röykkiö 1. Kaivauslöytöinä talletettiin hioimen katkelmia, kolme piikaavinta, kaksi rautaista nuolenkärkeä, nauloja ja niittejä (laivalatomuksesta), palanutta luuta sekä hiiltä. Radiohiiliajoitusten mukaan röykkiö kuuluu viikinkiaikaan, 800-900-luvuille jKr.

Houtere (Kivirakenteet)
Historiallinen; Houteren saaren pohjoispäässä sijaitsevan kallion laella olevaan pirunpeltoon on muokattu monimutkainen valleista ja kumpareista muodostuva järjestelmä, jossa erottuu selvimmin kaarevia valleja. Alue, jossa kivikkoa on muokattu, on laajuudeltaan noin 15 x 40 m, ja sen suunta on kaakosta luoteeseen. Vallien korkeus on keskimäärin 1,5 m. Rakenne saattaa liittyä esim. Pietarin 1700-luvun kivikauppaan.

Iiviikinvuori (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ryssänuuni sijaitsee Kuorsalon saaren luoteispäässä olevan Iiviikinvuoren koillisreunassa, kuusikkoisessa kallionotkossa. Se on rakennettu suurehkon maakiven länsipuolelle niin, että kiven kylki muodostaa uunin itäreunan. Uunin pituus on noin 3 m ja leveys 2 m. Uunin katto on romahtanut.

Lokapää 1 & 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Hiidenkiuas ja laivalatomusta muistuttava röykkiö sijaitsevat Hevossaaren läpi kulkevan tien länsipuolella, Ruunanpohjanvuoren kaakkoisreunalla, pientä mäntyä kasvavassa metsikössä kalliopohjalla. Röykkiöt ovat noin 80 metrin etäisyydellä toisistaan. Röykkiö 1 on halkaisijaltaan noin 4 metriä ja keskeltä pengottu, mutta selkeästi erottuva. Laivalatomusta muistuttava röykkiö 2 on epämääräisempi, matala (1-2 kivikerrosta) ja ilmeisesti länsipuoleltaan hajonnut.

Pörstinki (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Kuorsalon saaren eteläpuolella olevan pienen Pörstingin saaren korkeimmalla kohdalla, saaren pohjoisreunalla, moreenipohjalla. Paikalta löytyi tavallista suuremmista kivistä tehty, epätavallisen korkea ja epäsymmetrinen röykkiö vuonna 1992 paikallisen ilmoituksen perusteella.
Kaivaustutkimuksissa vuonna 1994 kävi ilmi, että halkaisijaltaan noin 6 metriä olevan röykkiön ympärillä oli laajahko noin 9 metriä halkaisijaltaan oleva yksikerroksinen, pyöreähkö kiveys, jossa havaittiin kehämäisiä rakenteita. Röykkiön pintakiveystä poistettaessa esiin tuli huolellisesti kylmämuurattu, kooltaan noin 3,5 x 4,5 metriä oleva neliömäinen kiveys, jonka pinta kallistui viistosti etelään. Rakenne osoittautui väylämerkiksi eli kummeliksi, minkä varmistivat myös vanhan öljymaalin jäljet muutamissa kivissä.
Kummelin alla oleva kehämäinen kiveys tulkittiin muinaishaudan pohjakiveykseksi, jossa erottui halkaisijaltaan noin 4,5 metriä oleva reunakehä sekä keskellä hieman hiilensekaista hiekkamoreenia. Korkeutensa perusteella mahdollinen muinaishauta olisi tehty aikaisintaan aivan rautakauden lopussa.
Muinaisjäännöstä entisöitäessä pyrittiin havainnollistamaan molemmat ajalliset kerrostumat. Muinaishaudan pohja jätettiin esiin ja sen päällä ollut epämääräinen täytekiveys kasattiin röykkiön kaakkoispuolelle. Kummelirakennelma ladottiin selkeämmäksi niin, että syntyi etelään viettävä pintarakenne. Saaren länsirannan kalliolla on myös vanha kummeli (pkoo:6703775, ikoo:3521910).

Västäri (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kaksi esineistön perusteella viikinkiaikaisiksi ajoitettua hautaröykkiötä sijaitsevat rantakalliolla, Västärin saaren kaakkoispäässä olevan niemen itäreunalla. Ylempi röykkiö (1) sijaitsee kallion tasaisella lakialueella saaren eteläosan korkeimmalla kohdalla, noin 45 metrin päässä rantaviivasta. Alempi röykkiö (2) sijaitsee kalliotasanteen reunalla, röykkiöön 1 nähden noin 1,5 metriä alempana ja noin 35 metrin etäisyydellä rannasta.
Miltei ehjän, pyöreän röykkiön 1 halkaisija on noin 5 metriä ja korkeus noin 0,4 m. Röykkiön reunoilla havaittiin kaivaustutkimuksissa vuosina 1993 ja 1994 neljä kivistä ladottua sakaramaista ulkonemaa, jotka noudattavat likipitäen pääilmansuuntia. Röykkiön 1 löytöjä olivat mm. viikinkiaikaisen palaneen luukamman ja pronssikorujen katkelmat, ontot pronssihelmet, rautaveitsen katkelma sekä palanut luu. Röykkiössä oli merkkejä vahvasta tulenpidosta, pintakallio oli paikoin lohkeillut kuumuudessa. Röykkiöstä 1 löytyneestä hiilestä tehty radiohiiliajoitus osui 1300-luvulle. On mahdollista, että hautakiveyksen päällä on pidetty tulta joskus keskiajalla, ja hiiltä on varissut kivien väliin.
Röykkiö 2 paljastui vuoden 1994 kaivauksissa 5,7 metrin pituiseksi ja 3,5 metrin levyiseksi, pitkänomaiseksi rakenteeksi, joka levenee hieman koillispäästään. Röykkiön morfologiset piirteet viittaavat siten laivalatomukseen. Ainoana löytönä röykkiöstä 2 saatiin pronssivartaan katkelma.

Kipanaisenniemi (Hautapaikat)
Rautakautinen; Tammion saaren Kipanaisenniemen kallioisen luoteiskärjen laella on röykkiö ja laivalatomus. Röykkiö, jonka halkaisija on 9 metriä ja korkeus 1,5 metriä, sijaitsee laen korkeimmalla kohdalla kivikkoisessa männikössä. Sitä on kaiveltu melko pahasti. Laivalatomuksen tyyppinen, pitkänomainen rakenne on kooltaan noin 4 x 2,5 metriä ja sijaitsee röykkiöstä noin 10 m eteläkaakkoon. Latomuksen pohjoispää on purettu.
Laivalatomuksesta noin 15 m eteläkaakkoon, suurehkon maakiven kyljessä on ryssänuuniksi nimitetty kivirakenne, joka on kooltaan 1 x 1,5 metriä. Kyseessä saattaa olla konekivääripesäke suojapoteroineen.

Suurivuori (917010061) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Suurivuoren ja Luoperinvuoren välissä, pienellä lounaaseen viettävällä tasanteella noin 300 m Suurivuoren läpäisevän rautatietunnelin läntisestä suuaukosta kaakkoon. Maasto on loivasti lounaaseen Summajokeen päin viettävää kuusi- ja mäntymetsää. Paikka on osittain tuhoutunut hiekanoton ja eroosion takia. Asuinpaikan säilynyt osa rajoittuu ilmeisesti koillisessa ja kaakossa sorateihin ja luoteessa Suurivuoren jyrkähköön kaakkoisrinteeseen. Inventointilöytöinä on talletettu tyypillistä kampakeramiikkaa sekä kvartsi-iskoksia.

Lintanniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Pellon yläosassa kulkevan tien varresta on löydetty kvartsi-iskoksia.

Tompuri (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Paikalta on löydetty keramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä. Muinaisjäännös ajoittuu ilmeisesti kampakeraamiselle ajalle.

Kujansuu (935010003) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on hiekkamäellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Paikalla olevasta hiekkakuopasta on talletettu löytöinä hioimia ja kvartsi-iskoksia.

Kattelus 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on maantien varrella olevan hiekkakuopan reunoilla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Inventointi- ja kaivauslöytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa (suurimmaksi osaksi epineoliittista), piitä, kvartsia ja kivilaji-iskoksia.

Kattelus 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on pellolla ja puutarhamaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kiviesineitä, kvartsi-iskoksia ym. asuinpaikkalöytöjä.

Vuorilampi 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu piitä ja kvartsia.

Vuorilampi 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on metsärinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsi-iskoksia tienleikkauksesta. Kohdetta on vaikea tarkoin paikantaa tieleikkauksesta. Tietä on ilmeisesti levennetty ja parannettu sitten 1960-luvun ja korkea idänpuolinen tienpenkka on muualta tuodun soran peitossa.

Harju (935010008) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsi-iskoksia.

Lanu 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on metsämaastossa sijaitseva varhaiskampakeramiikan ajan asuinpaikka. Paikalla on hiekkakuoppa. Inventointilöytöinä on talletettu keramiikkaa ym. muita asuinpaikkalöytöjä.

Lanu 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsia

Lanu 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on hiekkaisella mäellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Puntti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on pellolla, metsässä ja pihamaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alue on rakennusten ja hiekkakuoppien pirstoma. Löytöinä paikalta on talletettu kiviesineitä.

Pyölinpohja A (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Pyölinpohjaan johtavan tien länsipuolella, kallioisella metsämaalla on seitsemän matalaa röykkiötä. Näistä röykkiöt b-e ovat pareittain ja muodostavat a:n kanssa Pyölinpohja A-nimisen muinaisjäännöksen. Kaksi noin 400 metrin päässä olevaa röykkiötä on erotettu omaksi kokonaisuudekseen vuonna 2005 (Pyölinpohja B). Pohjoisinta lukuun ottamatta röykkiöt ovat parittain.
Röykkiö a: pohjoisin, pahasti hajotettu, halkaisija 5 metriä.
Röykkiö b: noin 100 metriä röykkiöstä a etelään, halkaisija 5 metriä.
Röykkiö c: 2 metriä röykkiöstä b, koko 5 x 7 metriä.
Röykkiö d: 20 metriä röykkiöstä c itään, halkaisija 5 metriä.
Röykkiö e: 2 metriä länteen röykkiöstä d, pahasti hajotettu.
Näistä noin 400 metriä kaakkoon, korkeammalla kalliolla on kaksi pengottua röykkiötä (f-g), joiden halkaisija on 6-7 metriä.

Jokrannanpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on pellolla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alueen laajuus on epäselvä. Löytöinä paikalta on talletettu kivikirves ja kvartsia.

Suurikorpi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on loivalla peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Koso (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Koson taloa ympäröivällä pellolla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikan sijainti on epävarma, samoin tulkinta asuinpaikaksi. Löytöinä paikalta on talletettu kiviesineitä.

Jokela (935010017) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Niemistö (935010018) (Asuinpaikat)
Rautakautinen; Kohde on metsärinteessä sijaitseva varhaismetallikautinen asuinpaikka. Tie leikkaa muinaisjäännöksen alaosaa, mutta muuten maasto on ehyttä. Löytöinä paikalta on talletettu mm. naarmupintaista keramiikkaa (varhaismetallikautista tekstiilikeramiikkaa) sekä kvartsia.

Viipurin portti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on pellolla/laidunmaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alue on osaksi tien tuhoama. Löytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Hietsilanmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on vanhan maantien kohdalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikkaan viittaavia kvartsi-iskoksia on löydetty paikalla olevan hiekkakuopan reunoilta..

Ylä-Pihlajan nuorisoseura (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Pihlajanjoen itäpuolella Ylä-Pihlajan nuorisoseurantalon eteläpuolella hiekkatasanteella ja osin rinteessaä. Osa alueesta on tasoitettu urheilukentäksi. Asuinpaikkalöydöt (myöhäiskampakeramiikkaa ym.) on talletettu suuren hiekkakuopan reunoilta.
Kohteen ympäristöstä löytyi vuonna 2007 historiallisen ajan löytöjä.

Rantala (935010022) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on rajavyöhykkeellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännös on hiekkakankaalla, jota tie leikkaa. Löytöinä paikalta on talletettu piitä ja kvartsia.

Elokorpi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on mäntykankaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alue on osin hiekkakuoppien tuhoama. Paikalta on talletettu löytöinä kvartsia.

Himankangas 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on vasarakirveskulttuurin asuinpaikka hiekkakankaalla. Muinaisjäännös on suureksi osaksi tuhoutunut hiekanotossa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu nuorakeramiikkaa ja kvartsia.

Vaalimaan VPK (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Vaalimaanjoen itäpuolella, joen ja Kotolantien välisellä hiekkaisella peltorinteellä. Löytöalue on pellon yläosassa ja jatkuu osittain tien itäpuolelle metsään. Asuinpaikka-alue on pääosin sopiva rauhoitusluokkaan 1. Irto- ja inventointilöytöinä paikalta on talletettu varhaista ja tyypillistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Häkälä (935010026) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Vaalimaanjoen itäpuolella olevalla peltorinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuus on epäselvä. Löytöinä paikalta on talletettu tyypillistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Kokkola (935010027) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on ampumahautojen ja tankkiesteiden pirstomalla metsärinteellä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alueen laajuus on tuntematon. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Kolarinpelto (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Vaalimaanjoen pohjoispuolella peltorinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Tie leikkaa asuinpaikka-aluetta. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu tyypillistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.
Kohteen aluerajaus perustuu inventoinnin 1967 tietoihin sekä lidar-aineistossa näkyvään vanhaan peltoalueeseen.

Ylä-Kotola 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteessä ja pienillä metsäsaarekkeilla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu tyypillistä kampakeramiikkaa ym. asuinpaikkalöytöjä.

Ylä-Kotola 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on peltorinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Alueen laajuus ja asuinpaikkaluonne on epäselvä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsia.

Mattilan VPK (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on osin urheilukentäksi tasoitetulla hiekkakankaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alueen laajuus on epäselvä. Kaivaus- ja inventointilöytöinä paikalta on talletettu tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa, asbestikeramiikkaa, piistä tehty ihmiskuvio ym. asuinpaikkalöytöjä.

Kuusela (935010032) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Peltorinteessä sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Se sijaitsee Mattilan VPK:n talon ohi kulkevan maantien itäpuolella. Muinaisjäännös saattaa muodostaa Mattilan VPK:n kivikautisen asuinpaikan kanssa laajemman asuinpaikkavyöhykkeen. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kampakeramiikkaa. Kampakeraamisen astian palasia on löytynyt myös Kotolan seurantalon viereisestä hiekkakuopasta (KM 39805).

Värri (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on pellolla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikan laajuus on epäselvä. Paikalta on talletettu irtolöytöinä kiviesineitä.

Vuorilampi (935010034) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on Kattilaisista Nopalaan vievän tien kohdalla, noin 1,2 km Haminan maantiestä, Vuorilammen itäpuolella sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka-alue on hiekkaisella mäellä, jota halkoo tie. Inventointilöytöinä on tienleikkauksesta talletettu piitä ja kvartsia.

Mustavuori (935010035) (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Mäkelän talosta noin 1,4 km länteen, Vehkalahden rajasta noin 300 metriä, Mustavuoren eteläreunan loivassa rinteessä on kuoppa, jonka halkaisija on noin 3,5 metriä ja syvyys 1,5 metriä. Kyseessä on mahdollisesti pyyntikuoppa. Tarkastushetkellä (1976) metsä oli alueelta hakattu.

Lehtola (935010036) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Virojoen länsirannalla joenmutkan kohdalla, Lehtolan talosta noin 150 metriä luoteeseen, peltorinteessä on kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä hiesupellon yläosasta on talletettu palanutta luuta ja kvartsia. Rinne jatkuu ylempänä sekametsänä ja kuusikkona, jossa on ampumahautoja.

Kotaniemi (935010037) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Säkäjärven itärannalla, noin 200 metriä Miehikkälän rajasta on havumetsää kasvava kallioinen mäki, jonka lounaisrinteessä olevalla tasanteella, maapohjalla on sammaloitunut kivikasa. Alueella on myös siirtolohkareita. Röykkiön halkaisija on noin 3 metriä. Paikalle tehdystä koekuopasta löytyi hiiltä ja kvartsia. Kyseessä on mahdollisesti hautaröykkiö.

Perämetsä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on itään ja etelään viettävällä mäntykankaalla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka.

Vähä-Harvajanniemi (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Vähä-Harvajanniemen vaikuttava hiidenkiuaskalmisto on rakennettu laakean merenkallion, silloisen saaren laelle. Neljä hiidenkiuasta sijaitsee kallioselänteen korkeimmalla kohdalla sen kaakkoispäässä. Kaksi suurinta röykkiötä on kallion huipulla, harvan kiveyksen yhdistäminä. Pohjoisimman röykkiön halkaisija on noin 10 metriä ja eteläisimmän noin 6 metriä. Molempia röykkiöitä on kaiveltu.
Näistä länteen sijaitsee pienempi soikeahko röykkiö, jonka halkaisija on noin 10 metriä. Isosta röykkiöstä lounaaseen sijaitsee alueen pienin röykkiö, jonka halkaisija on noin 3 metriä. Samalla kallioselänteellä on ilmeisesti viidennen, joskin lähestulkoon tuhoutuneen röykkiön jäännökset (halkaisija ollut ehkä 3 metriä). Röykkiö on hiukan alempana kuin muut, 10–15 metrin korkeudella.

Sydänkylä (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde on Sydänkylän länsipuolella, Suuresta rantatiestä noin 90 metriä etelään, pienen kalliopaljastuman päällä mäntymetsässä sijaitseva matala, soikeahko röykkiö. Röykkiön kivien seassa on lasia, metalliromua sekä pieniä särmikkäitä kiviä. Sen vieressä on kattohuopaa ja maatunutta puuta. Röykkiötä on kaiveltu pahasti.

Kurkisuo 1 (935010041) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on metsämaastossa sijaitseva kivikautinen asunpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kampakeramiikkaa, kvartsia ja palanutta luuta. Muinaisjäännöksestä noin 400 metriä itään on toinen kivikautinen asuinpaikka: Kurkisuo 2.

Riihikorvenkangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on mäntykankaan reunassa olevalla hiekkaisella pellolla sijaitseva kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä paikalta on talletettu kvartsi-iskoksia. Vuoden 2005 inventoinnissa kvartsi-iskoksia havaittiin myös kahdassa kohdassa pellon vieressä kulkevalla hiekkatiellä. Ensimmäinen löytökohta oli noin 100 metriä peltolöytöpaikasta länteen ja toinen löytökohta oli noin 100 metriä peltolöytöpaikasta koilliseen.

Rajamäki (935010043) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Röykkiö sijaitsee Rajamäen kaakkoispäässä, itään työntyvän pienen kalliotasanteen korkeimmalla kohdalla. Sen koko on noin 3 x 5 metriä ja korkeus noin 0,5 metriä. Röykkiön keskellä on pystyssä oleva laakakivi. Röykkiö on ehjä. Kyseessä on joko röykkiöhauta (pronssi-tai rautakautinen) tai rajaröykkiö, mihin paikannimikin viittaa.

Harvajanniemi 1 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Harvajanniemellä noin 200 metriä pohjoiseen Villunpohjasta. Paikalla on osittain hajotettu, halkaisijaltaan noin 7 metrin röykkiö, jonka ympärillä on kolme pienempää röykkiötä.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä kohteen havaittiin olevan aiemmissa tarkastuskertomuksissa esitettyjä tietoja vastaavassa kunnossa.

Harvajanniemi 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde on kalliopohjalla sijaitseva, osaksi hajotettu röykkiö, jonka halkaisija on noin 5 metriä. Röykkiön ympärillä on harvakseltaan kivikasoja ja kehiä, joiden kivet ovat todennäköisesti peräisin röykkiöstä. Kohde sijaitsee Harvajanniemellä, Harvajanniemi 1:n röykkiöalueesta noin 400 metriä länteen.

Lakakallio (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohde on kalliopaljastuman reunan alapuolella sijaitseva pienikokoisista kivistä koottu röykkiö. Kivet on mahdollisesti otettu läheisestä pirunpellosta. Röykkiön halkaisija on noin 6 metriä ja korkeus noin 1,8 metriä. Jäännös on osin vaurioitunut sähkölinjaa vedettäessä. Peruskartalla kohteen nimi on Leveäkallio.

Suuri Lakasaari 1 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Suuren Lakasaaren kaakkoisosassa olevan kalliopaljastuman pohjoispuolella, noin 120 m saaren itärannasta. Paikalla on noin 600 x 500 metriä laajalla alueella 7 kivilatomusta. Latomuksista noin 70 metriä luoteeseen on toinen röykkiöalue, Suuri Lakasaari 2. Paikallinen harrastaja Eino Raunio oli syksyllä 1967 ilmoittanut Museovirastolle saaressa olevista aitamaisista kivirakennelmista. Raunion näkemyksen mukaan rakenteet on tehty v. 1914, jolloin louhostoiminta loppui maailmansodan takia ja työttömäksi jääneet kivimiehet kasasivat hiidenkiukaita pinoihin tarkoituksenaan myydä ne Pietariin laivattaviksi. Raunio jopa spekuloi asialla olleen Savolainen -nimisen miehen. Raunion mukaan saarella olevia kivipinoja on myöhemmin vielä pengottu (Raunio 1971:169).
Timo Miettinen tarkasti kohteen 1991 ja Raunion tapaan totesi, että kyseessä eivät ole pronssikautiset haudat, vaan myöhemmän historiallisella ajalla tapahtuneen toiminnan jäännökset. Latomusten ajoitusta ja funktiota on mahdoton määritellä ilman kaivaustutkimuksia. Merkille pantavaa on kuitenkin se, että suurin osa latomuksista ei eroa millään tavalla rakenteeltaan tai sijoittumiseltaan muualla Kymenlaakson rannikolla tavattavista pronssikautisista hautaröykkiöistä ja laivalatomuksista. On myös mahdollista, että kyseessä on hiidenkiuas-/laivalatomusalue, johon kuuluvia hautoja on myöhemmin kaiveltu, hajotettu ja pinottu uudelleen.
Latomusten kuvaukset ks. erilliskohteet.

Parunranta (Asuinpaikat)
Pronssikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Tinkasen kylästä itään Ravijoki-Siikasaari tielle vievän hiekkatien pohjoispuolella, kuivalla mäntykankaalla. Kohteen pohjoispuolella on kivikkoinen Muuraussuonvuori eli Parunvuori. Kohteen eteläpuolella on Parunpohja-niminen lahti. Paikalla on todettu kaksi päällekkäistä ja puhtaan hiekkakerroksen välistä hiilensekaista kulttuurikerrosta. Löydöt palanutta luuta, kvartsi-iskoksia, kivilaji-iskos ja pieniä saviastian paloja.
Löytökohdasta itään, niinikään hiekkatien pohjoispuolella, noin 100 metrin päässä havaittiin vuoden 2005 inventoinnissa kaksi kuopannetta, joiden koot olivat noin 1,5 x 0,3 metriä ja 2 x 0,3 metriä. Läntisemmän kuopanteen vallista havaittiin kairauksessa kaksoispodsoli ja sisäpuolelta hiilensekaista maata.
Korkeutensa mukaan asuinpaikka ajoittuu ajanlaskun taitteen tienoille.

Fort Slava (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Fort Slava eli Fort de la Gloire sijaitsee pienellä Kukourin hiekkasärkällä Kotkan keskustan kaakkoispuolella. Linnoitusta alettiin rakentaa vuonna 1792 ja se valmistui vuonna 1794. Rakentamisen alkuvaiheessa itse saarta laajennettiin keinotekoisesti kivillä ja täytemaalla. Valmiissa pyörölinnoituksessa oli holvimaisesti katettu kehärakenne. Jokaisessa holvissa oli kaksi tykkiporttia ja joka toisessa holvissa lämmitettävä majoitustila takaosassa. Linnoituksessa oli yhteensä 44 tykkiä. Katon uloimmalla reunalla oli ampumakoroke ja rintasuoja varusmiehiä varten. Saaren keskellä oli kaivo, joka mainitaan useassa lähteessä. Linnakkeessa on ollut myös vartiohuone, muonavarasto ja keittiö.
1820–1840-luvuilla Fort Slavaa käytettiin vankilana. Jo 1830-luvulla muu osa Ruotsinsalmen merilinnoitusta oli lakkautettu, mutta Fort Slavaan jäi pieni vartiosto. Krimin sodassa kesällä 1855 englantilais-ranskalainen laivasto tuhosi tyhjäksi jätetyn linnoituksen. Fort Slava on nykyisin osittain korjattu ja rajoitetusti matkailijoiden käytössä.

Ruotsulan redutti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsulan redutti on venäläisten 1790-luvulla Ylisen Viipurintien lauttapaikan suojaksi rakentama nelikulmainen maavallitus Kymijoen itärannalla, nykyisen Kuusankosken eteläosassa. Vartioasemana se toimi Suomen sotaan 1808–1809 asti, jonka jälkeen se lakkautettiin. Redutti on aivan Kymijoen rantajyrkänteen reunassa. Maan puolelta se on peltoaukean ympäröimä. Sen viereltä kulkee peltojen halki vanha Viipurin-Hämeenlinnan tie, joka on merkitty nykyiselle paikalleen 1800-luvun alussa ja on mahdollisesti ollut siinä jo keskiajalta lähtien.
Redutin pohjoissivu on 48 m pitkä. Vallin leveys on alaosasta 6 m ja yläosasta 2 m. Eskarp on 2 m korkea. Vallin länsipäässä on yksi painauma, jossa on ilmeisesti ollut tykin ampuma-aukko, toinen painauma on varustuksen luoteisnurkassa. Pohjoissivun länsipäätä suojaa kapea, mutta jyrkkäseinäinen ja syvä laakso, jonka rinnettä on tuettu 2 x 5 m suuruisella tukimuurilla. Sivun itäpäässä tasainen pelto ulottuu vallin juurelle.
Itäsivu on myös 48 m pitkä. Eskarp on 4 m. Sen edessä on vallihauta, jonka leveys on yläosasta 9 m ja alaosasta 5 m. Etelävalli on pituudeltaan 60 m ja sen keskellä on sisäänkäynti varustukseen. Vallihaudan ylitse on luultavasti johtanut silta.
Vallin länsipäässä on yksi ampuma-aukkopainauma ja toinen sijaitsee redutin lounaiskulmassa. Itäsivun edessä oleva vallihauta kääntyy myös eteläisen vallin eteen. Läntinen valli on Kymijoen parikymmentä metriä korkean ja äkkijyrkän rantatöyrään partaalla. Sen pituus on 42 m. Vallissa on yksi selkeä ja kaksi epävarmaa ampuma-aukkopainaumaa.
Vallien sisäpuolella on vallikäytävät, joiden leveys on 3 m. Ne ovat 0,7 m redutin keskiosaa korkeammalla. Rintasuojien korkeus on keskimäärin 1,8 m. Vuonna 1967 oli vallien sisäpuolella havaittavissa sisäänkäynnistä tultaessa oikealla kaksi kivi- ja maakasaa, jotka saattoivat olla jäännöksiä rakennuksista.
Redutin itäpuolella pellolla on lato, jonka sanotaan rakennetun venäläisen sotilaskirkon perustuksille. Redutin koilliskulmassa, pellolla kerrotaan olevan hautausmaan (mj-rek: Ruotsula Ulvi 1000006135). Peltoaukean takana, noin 2 kilometriä redutista koilliseen on venäläisten leiripaikka (mj-rek: Ruotsula Kaivomäki 1000006134).
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan.

Vilppulan patteri n:o 4 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri. Se sijaitsee metsän reunassa, peltoaukean laidalla, Ylätalon tilan länsipuolella. Paikalla kasvaa sekametsää. Kohde on parhaiten säilynyt patteri Vilppulan ja Värälän alueen Kustaan sodan aikaisista varustuksista.
Patteri on pohjaltaan tylpän kulman muotoinen ja sen siivistä toinen on suunnattu pohjoiseen, toinen länteen. Rintasuojan edessä on 2,5 m leveä ja 0,7 m syvä vallihauta. Itse valli oli juuresta 5 m ja leveä, eskarp 1,7 m korkea ja rintasuoja 1,2 m korkea. 25 m pitkässä pohjoissiivessä oli harjalla kolme syvennystä, jotka lienevät sektoreiden paikkoja, 14 m pitkässä länsisiivessä oli kolme samanlaista syvennystä.
Patteri on merkitty vanhaan sotilaskarttaan numerolla 4, Patterin kaakkoispuolella on ollut Kronobergin rykmentin leirialue, josta ei näy merkkejä maan pinnalle. Kohdalla kasvaa erittäin tiheää vesakkoa.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017.

Vilppulan patteri n:o 5 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri. Se sijaitsee Ylätalon tilan pihapiirin lounaisnurkalla. Kohteen ympärillä kasvaa muutamia koivuja.
Patterista on jäljellä halkaisijaltaan 20 m oleva, puoliympyrän muotoinen terassi peltoaukean laidassa. Rintasuoja on tuhoutunut, eskarppi on 1,5 m korkea. Tasanteeseen on kaivettu kellari, ja sen päälle on rakennettu riihi. Patteri on merkitty vanhaan sotilaskarttaan numerolla 5. Ylätalon pihasta on löytynyt 35 mm halkaisijaltaan oleva rautakuula, joka on peräisin todennäköisesti tykin kartessilaukauksesta.

Tervasaaren patterialue (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Tervasaaressa on sijainnut useita suurehkoja tykkipattereita, joiden nykytilasta ei ole käsitystä. Alueella on ollut vuosikymmeniä sahatoimintaa, ja kuorikasat peittävät muinaisjäännöksiä.

Kotkansaaren kenttäpatteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteri on ilmeisesti merkitty virheellisesti linnoituskarttoihin tai sitten se on piirretty todellista sijaintiaan pohjoisemmaksi. Vallin etusivu on kiveystä, jossa on paikoin 1–2 kiviriviä korkeaa tukimuuria. Patterin muurin korkeus on 1 – 1,6 m. Rintasuojaa on 30 cm korkuisena noin 15 m matkalla, muualla vallin päällys on sisäpuolen tasossa.
Paikalle vie patterin pohjoispuolelta vanha tienpohja, jonka leveys on noin 5 metriä. Tienpätkää on havaittavissa maastossa noin 20 metrin pituinen osuus. Tien eteläpään itäreunaa on vahvistettu kivillä.
Kohde on rajattu paikkatietokantaan laserkeilausaineiston perusteella 03/2017.

Langinkosken varustukset (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, jonka rakennusajankohta on 1916. Se sijaitsee Kymijoen Langinkosken itärannalla Keisarillisen kalamajan ympäristössä olevalla Luonnonsuojelualueella. Linnoitteet on tehty aivan joen rannalle sekä siitä nousevalle rinteelle. Joen ylittävän Langinkoskentien alle on jäänyt osia linnoitteista samoin kuin Metsolassa sijaitsevan tekniikan ja liiketalouden oppilaitoksen alle.
Langinkosken puolustusasema koostuu kahdesta peräkkäisestä joen suuntaisesta taisteluhautalinjasta. Taistelu- ja yhdyshaudat on kaivettu suurimmaksi osaksi maahan, osa on louhittu kallioon. Hautojen kokonaispituus on n. 1500 m. Taisteluhaudoissa on useita traversseja. Ampumakorokkeet ovat maatuneet näkymättömiin. Hirsivahvistukset ja niiden sitomiseen käytetyt metallilangat ovat hävinneet.
Ulommassa taisteluhautalinjassa on kolme maahan kaivettua ja aikanaan katettua konekivääriasemaa, joissa kussakin on ampumasektorit kahteen suuntaan. Langinkoskentien eteläpuolella, joen rannassa, on kallioon louhittu ja osin maahan kaivettu konekivääriasema, jonka katto on osittain luhistunut. Kohteen pohjoisosassa on lisäksi kaksi avonaista mahdollista tuliasemaa.
Taisteluhautalinjojen yhteydessä on seitsemän suojahuonetta. Huoneet ovat olleet hirsirakenteisia ja niiden katot ovat romahtaneet. Hirsirakenteet ovat hävinneet lukuun ottamatta yhtä kohteen pohjoisosassa sijaitsevaa romahtanutta suojahuonetta. Sisemmän taisteluhautalinjan suojahuoneista kaksi on varustettu vain yhdellä sisäänkäynnillä.
Ulompien taisteluhautojen rintasuojiin on tehty yhdeksässä kohdassa 0,7 m leveä leikkaus, joista johtaa suora ja matala, ojamainen hauta joen varteen. Näiden rakenteiden käyttötarkoituksesta ei ole tietoja.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 03/2017.

Kyminlinna (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kyminlinna sijaitsee Hovinsaaren pohjoisosassa Kymijoen itäisen Huumanhaaran ja läntisen Langinkoskenhaaran yhtymäkohdassa Kotkan keskustan luoteispuolella. Linnoituksen itäosan halki kulkee 1890-luvulla rakennettu rautatie sekä 1900-luvun alussa rakennettu Kymintie (ent. Tampsantie). Valtatie 7 leikkaa Kyminlinnan eteläosien ulkovarustuksia. Kyminlinnan alueella on kymmenkunta rakennuksen pohjaa, mahdollisesti sotilasleiriin liittyviä painanteita, nk. Suvorovin linnoitukseen liittyviä valleja ja sudenkuoppia sekä muita rakenteita. Kyminlinnan ympäristössä on lisäksi 1700-luvun lopun, 1800-luvun alun sekä molempien maailmansotien aikaisia sotahistoriallisia kohteita.
Kyminlinna oli läntisin venäläisten 1700–1800-lukujen vaihteessa Pietarin suojaksi rakentamista linnoituksesta ja se muodosti yhdessä Ruotsinsalmen merilinnoituksen kanssa ensimmäisen puolustusrintaman Ruotsin vastaiselle rajalle. Linnoitus sijaitsi strategisesti merkittävällä Hovinsaarella, jonka kautta kulki alinen Viipurintie.
1791–1792 Kymenkartanon maille Hovinsaaren pohjoisosaan rakennettu 200 metriä halkaisijaltaan oleva Suvorovin linnoitus jäi kokonaisuudessaan uuden Kyminlinnan sisälle. Uuden Kyminlinnan rakennustyöt aloitettiin 1803. Kuusi kertaa entistä Suvorovin linnoitusta laajemmaksi rakennettu kaponieerilinnoitus kattoi lähes koko Hovinsaaren pohjoisosan. Linnoitus ei ollut vielä täysin valmis Suomen sodan alkaessa vuonna 1808. Keskeneräinen linnoitus poistettiin linnoitusluettelosta 1819 ja siitä tehtiin varikko. Linnoitus siirtyi suomalaisten hallintaan 1839. Itämaisen sodan ja Ruotsinsalmen tuhoamisen jälkeen alkoi linnoituksessa uusi rakennuskausi 1855, jolloin linnoituksen länsiosaan, vanhan Suvorovin linnoituksen päälle rakennettiin uusia puurakennuksia. 1900-luvulla Kyminlinna on toiminut niin punaisten koulutuskeskuksena, sotavankien kokoomaleirinä, pakolaiskeskuksena, kulkutautisairaalan keuhkotautiosastona ja suojelukuntien ampumaratana. Talvisodan myötä Kyminlinna palautui sotilaskäyttöön. Nykyisin Puolustusvoimat on luopunut linnoituksesta ja sen tulevaa käyttöä ei ole vielä päätetty.
Kyminlinnan muinaisjäännösaluetta on laajennettu toukokuussa 2022 rautatien ja Jokirannantien väliselle alueelle. Ko alueella erottuu Lidar-kuvissa linnoitusrakenteita. Aluetta ei ole inventoitu maastossa.

Redutti Tiutinen (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Tiutinen sijaitsee Tiutisen saaren kaakkoisosan niemekkeelle Tiutisen ja Majasaaren välisen salmen vartiointia varten. Redutti on pohjakaavaltaan neliön muotoinen ja siitä on säilynyt ainoastaan keskiosat ja osia vallihaudasta. Ulkovarustukset ovat lähes kokonaan hävitetyt alueen myöhemmässä maankäytössä.
Kohde on rajattu paikkatietokantaan laserkeilausaineiston perusteella 03/2017.

Redutti Kotka (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Kotka sijaitsee Kotkansaaren länsirannalla. Varustuksessa oli nelikulmainen keskusosa, jonka kolmea sivua kiersi kulmaulokkeellinen rintavarustus. Meren puoleisella sivulla jyrkkä kallioseinämä toimi riittävänä esteenä. Nelikulmainen korotettu keskusta muodosti sisälinnoituksen. Sen ulkopuolella on noin 5 m leveä kuiva vallihauta ja etuvarustus katveineen, ampumapenkereineen, rintasuojineen ja esteilailla varustettuine etuluiskineen. Polvekkeinen etuvarustus sijaitsee sisälinnoitusta huomattavasti alempana, joten sisälinnoituksesta pystyi ampumaan etuvarustuksen yli tarvittaessa.
Kohde on rajattu paikkatietokantaan laserkeilausaineiston perusteella 03/2017.

Redutti Majasaari ja patteri n:o 7 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Majasaari sijaitsee korkealla rantakalliolla Majasaaren kaakkoisosassa, josta se pystyi hallitsemaan laajaa merialuetta. Redutti on (v. 1978) hyvin säilynyt kaksiportaitainen puolustusjärjestelmäkokonaisuus. Välittömästi redutin pohjoispuolella sijaitsee patteri n:o 7. Se muodostuu kahdesta osasta ja sen täydensi redutin tulivoimaa itään ja koilliseen. Alueella oli maanpäällinen ammusvarasto, tiilinen kasarmirakennus patterin luoteispuolella sekä puinen vartiotupa.

Redutti Pitkäsalmi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Pitkäsalmi sijaitsi alun perin Tiutisen saaren pohjoisosassa Hallan ja Tiutisen väliin jäävää pikkusaarta vastapäätä. Nykyisin Tiutinen ja Halla on yhditetty täytemaalla. Täytemaa on otettu osittain redutin sisäosista vuonna 1905. Samalla päävalliin on puhkaistu kuusi metriä leveä ajoaukko. Nelikulmainen linnoitus oli alaosastaan kiveä ja yläosasta tiiltä.
Kesällä 2017 tutkittiin redutin kohdalla maastoa Hallantien itäpuolella, josta löytyi pehmeään maahan kaivettuja kuoppia, maakasoja, sammaloituneita tiiliä sekä louhituista kivistä koottuja pieniä röykkiöitä. Vaikuttaa kuitenkin vahvasti siltä, että löydetyt ilmiöt eivät liity Redutti Pitkäsalmen varustuksiin ja ovat peräisin myöhemmältä ajalta.
Kohde rajattiin maastotietokantaan 06/2017

Ruotsinsalmen tunnusmajakka (Kulkuväylät)
Historiallinen; Majakanraunio sijaitsee Kotkansaaren eteläosassa, Puistolan niemen itäosassa, Sapokanlahden eteläpuolella niin kutsutulla Pookinmäellä merivartioston maalla.
Ruotsinsalmen majakka rakennettiin vuonna 1798. Majakka toimi Ruotsinsalmen linnoitusten ja venäläisen laivastoaseman satamamajakkana ja kiintopisteenä. 24 metriä korkean tornin jalusta rakennettiin graniitista ja torniosa tiilestä. Erikoisuutena oli tornin ulkopuolella, sen sivulla kulkeva portaikko. Sisältä majakka oli pyöreä.
Englantilainen laivasto tuhosi majakan Krimin sodan aikana vuonna 1855. Majakasta jäi jäljelle vain raunio. Säilyneiden seinien korkeus on noin 2,5 - 3 m. Majakan pohjan mitat ovat 9 x 9 m. Rauniot ovat toimineet myöhemmin puisen tunnusmajakan perustana, joka on tuhoutunut.
Rauniot restauroitiin 1990-luvulla ja sen yhteyteen rakennettiin näköalatorni. Majakan raunio on merkittävä rakennusmuistomerkki ja se on myös Suomen vanhin säilynyt majakkahistoriallinen rakennusfragmentti.

Redutti Ruotsinsalmi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Ruotsinsalmi sijaitsee vastapäätä redutti Majasaarta Vallikari-nimisellä luodolla. Umpipatterityyppisessä varustuksessa oli korkea suojamuuri, rintasuoja ja portti, mutta ei redutin tavallisia etuvarustuksia. Redutin tehtävänä oli yhdessä Majasaaren redutin ja patteri n:o 7:n kanssa estää pääsy Kuninkaanportin salmen kautta Ruotsinsalmeen. Varustuksen ulkopuolella sen lounaiskulmassa oli pieni puinen kasarmi tai vartiotupa.

Fort Elisabeth (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Fort Elisabeth rakennettiin Kotkansaaren kaakkoispuolella sijaitsevalle Varissaarelle, joka vielä 1700-luvulla muodostui kahdesta pienestä saaresta. Linnoitustöiden yhteydessä saaria erottanut salmi täytettiin ja salmen yli rakennettiin muuri. Fort Elizabeth rakennettiin pitkänomaiseksi puolipyöreäksi varustukseksi, johon kuului kaksi puolipyöreää ja kaksi bastionimaista, kurtiinimuurien yhdistämää puolustusrintamaa. Linnoituksen länsiosa vahvistettiin poikkivarustuksella erilliseksi tukikohdaksi. Muuri perustettiin pääosin kalliolle eikä sillä ole vallihautaa. Eskarppimuuri peittää piirustusten mukaan koko etusivun. Yhtenäinen muuri on vielä nykyisin melko hyvässä kunnossa. Saarella on sijainnut myös tiilistä muurattu kasarmi, ammuskellari, kuulien kuumennusuuni ja puinen vartiotupa.
Fort Elisabeth suunniteltiin toimimaan yhteistyössä Fort Slavan kanssa lännestä ja etelästä Ruotsinsalmeen johtavien väylien päätorjuntalinjana. Linnakkeet pystyivät tulellaan hallitsemaan lähes koko niitä ympäröiviä merialueita.
Rintaman sisäpuolella sijainneen kasarmin, ruutikellarin ja varastorakennuksen kivijalat ovat yhä näkyvissä. Saarella on fregatti St. Nikolain esineistöä ja 1940 paljastettu vuoden 1790 meritaistelun muistomerkki.

Fort Katarina (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Fort Katarina (Chaterina tai Ekaterina) on rakennettu 1790-luvulla nykyisen Puistolan niemen lounaisosaan. Linnoitus koostui korkealle kalliolle rakennetuista ylä- ja alalinnoituksesta sekä merenrannalla olleesta patteri Katariinasta. Ala- ja ylälinnoituksen lounaispuolella oli meren rannalla patteri nro 1 sekä väliaikainen pienempi patteri. Fort Katariinan kasarmialue rakennettiin linnoituksen itäpuolelle, jonne nousi tiilinen kasarmirakennus ja vahtitupa. Kasarmirakennuksesta on vielä jäljellä kivijalka. Patteri Katariinasta koilliseen rakennettiin kaksi ruutikellaria. Ylälinnoitus oli noin 110 metriä pitkä ja noin 50 metriä leveä. Alalinnoituksen kanssa yhdessä ne muodostivat noin 210 metriä pitkän puolustusvarustuksen, jonka yhteispinta-ala oli yli hehtaarin.
Piirustusten mukaan eskarp-muuri peitti koko vallin etusivun. Sen alaosa oli kiveä ja yläosan rintatukimuuri tiiltä. Fort Katarina toimi Kotkansaaren keskuslinnakkeena. Linnakkeeseen sijoitettiin hallinto- ja muut julkiset rakennukset, sekä päällystön asunnot ja eri tarpeita palvelevat laitokset.
Ylälinnoituksen itäosa on lähes tuhoutunut ilmeisesti vuonna 1986 öljysäiliöiden ympärille rakennettujen betonisten suojarakenteiden takia. Ylälinnoituksen eteläosan eskarppimuuri oli säilynyt hyvin, lukuun ottamatta sen purettua koillisosaa, joka oli tuhoutunut viimeistään laululavaa rakennettaessa 1940-luvulla. Linnoituksen läntinen puolustusrintama ei enää hahmotu kokonaisuutena valleihin tehtyjen aukkojen vuoksi. Ylälinnoituksen pohjoisosasta on purettu vallia yli 40 metrin matkalta, ja eskarppimuurista on säilynyt ainoastaan länsiosa. Valli on purettu ennen vuotta 1966. Linnoituksen tiiliosat ovat maan peitossa sekä suurelta osin rapautuneet ja tuhoutuneet jo ennen öljysataman rakentamista. Rannassa sijainneesta patterista 1 olivat luoteissiipi ja lounaisosa tuhoutuneet todennäköisesti vuonna 1947 säiliön rakentamisen takia.

Utti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Utin linnoitus sijaitsee Salpausselkää pitkin kulkevan Viipuriin johtavan ylisen tien eli nykyisen VT 6:n varressa Haukkajärven kaakkoispuolella. Linnoitus on rakennettu harjulle siten, että sen varustukset katkaisivat harjun tasaisen laen kulkien jonkin verran rinnettä alas molemmin puolin. Venäjä rakensi Utin linnoituksen vuonna 1791 kenraali Aleksandr Suvorovin johdolla osaksi uutta Pietarin puolustusjärjestelmää. Utin vartiolinnoitus on pieni, kuusi bastionia ja ravelliinin käsittävä säännöllinen bastionivarustus. Rakennuksia Utin linnakkeessa oli kymmenkunta. Linnoitus lakkautettiin tarpeettomana vuoden 1809 jälkeen.
Museovirasto on restauroinut linnoitusta 1980- ja 1990-luvulla ja nykyisin se on nähtävyyskäytössä.
Lidar-aineistossa havaittiin 2016 kasarmin piha-alueella neljän rakennuksen jäännösten jälkiä, ilmeisesti Hakanpään (2008:32-33, 35) mainitsemien kasarmien jäännökset.

Jaalan redutti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Jaalan kirkonkylän uuden hautausmaan kaakkoisnurkalla, välittömästi hautausmaan aidan ulkopuolella. Mäenrinteessä kasvaa vesakkoa.
Nelikulmainen, puolisuunnikkaan muotoinen maavarustus, joka on peräisin Kustaan sodan 1788 – 1790 ajalta. Vallit ovat alaosastaan keskimäärin 3 m leveitä ja niiden korkeus on 0,5 – 1,5 m. Pohjoinen valli on 18 m pitkä ja siinä on kaksi ampuma-aukon painannetta, lisäksi yksi ampuma-aukko on ollut pohjoisen ja itäisen vallin kulmassa. Itäinen ja eteläinen valli ovat kummatkin 15 m pitkiä ja kummassakin on kaksi ampuma-aukkoa. Läntinen valli on 11 m pitkä ja sen keskellä on sisäänkäynti varustukseen.
Maasto laskeutuu jyrkästi redutin itä- ja eteläpuolella. Pohjoissivulla on 3 m leveä vallihauta, jonka syvyys on ympäröivästä maastosta 1,5 m. Pohjoissivun eskarp on 3 m korkea. Mäkelän inventoinnissa 1962 oli redutin sisäpuolella, sisäänkäynnin edessä havaittavissa pyöreä kohouma, jonka halkaisija oli 3 m ja korkeus 0,5 m. Nyt kohouma ei erottunut aluskasvillisuuden seasta.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017.

Pitkäsilta (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten 1790-luvun alussa rakentama linnoitus, joka on jäänyt osittain keskeneräiseksi. Varustus sijaitsee Pitkäsillan ja Leppäniemen tilojen länsipuolella, Pitkänsillantien molemmin puolin. 300 m pitkä ja 200 m leveä vallialue sijaitsee alavalla maalla. Osin suoperäisessä ja osin hiekkapohjaisessa maastossa kasvaa kuusimetsää. Varustuksen keskellä on ollut vielä 1967 pelto, joka kasvaa nykyään sekametsää.
Vallihauta on aikanaan valmistunut koko varustuksen ympärille. Vallihauta on 12 m leveä ja 0,5–1 m syvä paitsi länsisivulla, jossa se on 20 m leveä ja raveliinin edessä oikealla siivellä, jossa se on vain 5 m leveä.
Linnoituksen länsipuolella on vallihaudan ulkopuolella, siitä 20 m länteen kaksi koillinen – lounassuuntaista 30 m pitkää maavallia, joiden leveys on yläosastaan 4 m ja alhaalta 20 m. Vallien korkeus on 2 m. Pohjoisemmasta vallista on otettu hiekkaa. Vallihaudan sisäpuolelle ei ole ehditty rakentaa läntistä päävallia laisinkaan.
Linnoituksen pohjoissivun päävalli on 167 m pitkä ja 10 m leveä. Eskarp on 5–6 m korkea ja suojan puoleinen korkeus 3 m. Itäpäähän on vallihaudan reunaan rakennettu viljankuivaamo. Vallin itäosan huipulla on useita soikean muotoisia kuoppia, joiden koko on 2 x 2,5 m ja syvyys 1,5 m. Linnoituksen itäsivulta puuttuu myös päävalli, mutta sen eteen sijoittuva raveliini on valmistunut. Sen vallikäytävä on noin metrin muuta maastoa korkeammalla. Teräväkulmaisen raveliinin sivut ovat 30 m pitkät. Eskarp on 6 m korkea.
Eteläinen valli sijaitsee Pitkänsillantien eteläpuolella. Se on 168 m pitkä ja 10 m leveä. Eskarp on 4–6 m korkea, vallin suojasivu on 3 m korkea. Vuonna 1967 vallin länsipäässä on erottunut rintasuoja. Vallihaudan ja vallin välissä on 4–6 m leveä kaistale koskematonta maata. Lähellä vallin itäpäätä on ollut autotalli valliin kaivettuna. Tallin paikka näkyy suurikokoisena kuoppana vallissa. Vallin itäpäässä on ollut viljamakasiini.
Linnoitusalueen ostamisesta tehtiin 1793 kuninkaan määräys. Linnoitustöitä on tehty ilmeisesti vuosina 1794–1795. Vuonna 1797 Wrede pyysi saada ostaa alueen takaisin, koska "sanotaan ettei sinne meidän aikanamme tulla rakentamaan mitään linnoitusta." Vuonna 1800 kuningas antoi määräyksen maan takaisinmyymisestä ja viiden kruunun omistaman rakennuksen huutokaupasta.

Kirmusaari (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Varustuksesta oli vuonna 1968 jäljellä 20 x 30 m tasanne, rintasuoja oli hävinyt. Koska maasto kohoaa pohjoiseen, on eskarp eteläpäässä 1,5 m korkea, mutta pohjoispäässä tasanne on maanpinnan tasossa. Lounaiskulmassa näyttäisi olevan yhden kivirivin korkuinen tukimuuri. Vallitasanteen päällä on suurikokoisen rakennuksen kivijalka. Paikalla on sijainnut kestikievari 1800-luvun lopulle asti. Kestikievari lienee perustettu vuonna 1743.

Värälän kenttälinnoitus (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama varustus, joka sijaitsee 190 m päässä Kymijoen länsirannasta. Varustuksen itäosa on osittain metsäisellä kalliomäellä. Varustuksen länsi- ja eteläosa ovat alavassa ja kosteassa maastossa, jossa kasvaa kuusia. Lehtipuuvesakkoa on raivattu mutta puiden kaadetut rungot on jätetty maahan.
Varustuksen itäsivu muodostuu kahden kalliopaljastuman väliin rakennetusta juureltaan 3 m leveästä maavallista, joka on molemmin puolin 1,2 m korkea. Itäsivulla vielä 1967 näkyvissä ollutta 2 m leveää ja 0,3 m syvää vallihautaa ei 2008 pystynyt erottamaan karikkeen ja kaadettujen puunrunkojen alta. Kaakkoiskulman kalliolla on valli juuresta 2 m leveä, eskarp on 1,2 - 1,5 m korkea ja rintasuoja 1 m korkea. Koilliskulman kallion päällä on 15 m pitkä, pohjaltaan 10 m leveä ja 1,5 m korkea valli. Pohjoissivulla on n. 30 m pitkä, 2 m leveä kaivanto, jolla on syvyyttä n. 0,7 m. Sen ulkopuolella on epämääräinen kapeahko ja matala maavalli, joka on osin katkonainen
Länsisivun valli on osittain tasoitettu niin että se erottuu pelkästään leveänä matalana harjanteena. Lounaiskulmassa ja eteläsivulla vallin edessä on 3 m leveä ja 0,5 syvä vallihauta. Valli on 4 m leveä, eskarp 1,5 m korkea ja rintasuoja 1 m korkea. Keskellä eteläsivun vallia on kulkuaukko ja sen edessä raveliini, kooltaan n. 10 x 10 m. Raveliinin edessä on vallihauta, joka on 0,5 m syvä ja 2 m leveä. Eteläsivun ulkopuolella, raveliinin kohdalla on aikanaan ollut pelto, joka on nyttemmin kasvanut umpeen.
Kohteelle johtaa etelän suunnasta polku, joka on varustettu viitalla. Kohteessa on myös opaskyltti.

Liikkalan linnoitus (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Haminan ja Kouvolan välisen maantien nro 371 varressa. Varustus koostuu kahdesta maarakenteisesta linnakkeesta ja niitä yhdistävästä katvetiestä. Varustuksessa kasvaa jokunen puu mutta kasvillisuutta on raivattu ja alueella on tehty kunnostustöitä 1980-luvulla. Varustus on aidattu matalalla metalliverkkoaidalla.
Eteläpään linnake on nelikulmainen varustus, jonka jokaisessa kulmassa on puolibastionit. Varustuksen sisäänkäynti on koillissivulla. Linnakkeen koko on 80 x 80 m ja sitä ympäröi 1,5 m syvä vallihauta, jonka leveys on alaosasta 3 m ja yläosastaan 6 m. Vallihauta puuttuu linnakkeen lounaissivulta ja se on varioitunut länsinurkan kohdalta maanoton yhteydessä. Kaakon puoleisen vallihaudan keskellä on 4 x 4 m kokoinen nelikulmainen kuoppa, joka oli täynnä vettä, kyseessä on ilmeisesti kaivo.
Vallien leveys on alaosasta 8 m ja yläosasta 2 m. Eskarp on 2–3 m korkea. Bastionien sisäpuolella on vallikäytävät, joiden kohdalla rintasuojan korkeus on 1,5–1,8 m. Kurtiinien kohdalla rintasuoja on 3 m korkea. Bastionien rintasuojissa on näkyvissä tykkien ampuma-aukkojen syvennyksiä. Vuoden 2007 tarkastuskäynnin yhteydessä oli havaittu varustuksen lounaissivulla, pellossa jälkiä raveliinista tai vastaavasta ulkovarustuksen osasta.
Katvetie on koillinen-lounassuuntainen ja 220 m pitkä. Se yhdistää eteläisen linnakkeen pohjoisella mäellä sijaitsevaan toiseen varustukseen. Maahan kaivetun katvetien eteläosa on suora. Sen syvyys on 1,5 m, leveys alaosasta 4 m ja yläosasta 7 m. Koillispäässä on katvetie varustettu neljällä traverssilla, jotka pystyy ohittamaan niiden kummaltakin puolelta. Pohjoispäässään katvetie kaartuu luoteeseen ja nousee mäen päällä sijaitsevalle pohjoiselle linnakkeelle.
Pohjoinen linnake on epäsäännöllisen muotoinen. Se on rakennettu jyrkkäreunaisen kallion huipulle. Mäen huippua kiertää maavalli, jonka leveys on alaosasta 6–7 m ja ylhäältä 2 m. Torjuntasuunnan puolelta (eskarp) valli on 2 m korkea ja sisäsivultaan 1,5 m. Vallien suojanpuolella on 6–10 m leveät vallikäytävät, jotka ovat mäen keskiosaa n. 1 m korkeammalla. Valleissa on havaittavissa 10 tykkien ampuma-aukkojen syvennystä. Varustuksen torjuntasuunta on ollut kaikkiin ilmansuuntiin.
Liikkala on perustettu venäläisten vartiolinnakkeeksi 1791 Aleksandr Suvorovin toimesta ja lakkautettu v. 1809 jälkeen.

Ahvenkosken patterit (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen itärannalla, vajaa kilometri Ahvenkosken (Abborfors) kartanosta länsiluoteeseen. Suuren rantatien molemmin puolin, Kirmusaareen johtaneen sillan pielessä on Ahveniston suorittamassa inventoinnissa (1968) havaittu kaksi kolmisivuista patteria.
Tien eteläpuolella ollut varustus on alkujaan ollut itäosastaan avoin ja joenpuoleisesta länsiosastaan vallitettu. Varustuksen luoteisosa on tuhoutunut pienehköä huvilaa rakennettaessa (1960-luvulla?). Jäännös on kuitenkin pääpiirteissään säilynyt: vallien rajaamalla nurmikkoisella alueella erottuu kohoumana mm. paikalla sijainneen rakennuksen pohja.
Tien pohjoispuolella ollut kolmisivuinen patteri on ollut itään päin avoin. Varustus on kuitenkin ilmeisesti jo 1960-luvun lopulla ollut osaksi tuhoutunut kansalaissodan, maanajon ja rakentamisen seurauksena. Tarkastuksessa 1989 ja inventoinnissa 2004 varustusta ei enää onnistuttu paikantamaan.
Varustuksista noin 150 metriä itään, aivan tienristeyksen itäreunassa on kalliolla kivistä tehty rakennuksenperusta (12 m x 8 m x 0,2 m), joka saattaa liittyä linnakekokonaisuuteen. Suuren rantatien linjaus erottuu varustuksen pohjoisreunassa selvästi, ja jatkuu sillan raunioille saakka. Siltaraunio on jykevä, mutta paikoin huonossa kunnossa.
Vesi- ja maareittien solmukohtaan muodostuneella Ahvenkoskella on ollut historiallisella ajalla tärkeä merkitys kaupankäynnin keskuksena sekä 1700-1800-luvuilla raja-asemana.
Kohteen rajausta on muutettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017.

Lökören patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on tykkipatteri, joka sijaitsee Lökörenin matalan ja hiekkaisen niemen eteläpään länsirannalla, venesataman vieressä.
Tykkipatterista on jäljellä kaksi toisiinsa nähden suorassa kulmassa olevaa rintasuojan osaa. Patterin pohjoisosan muodostaa pohjoiskoillinen—etelälounas –suuntainen hiekkavalli. Eteläosassa on koillinen—lounas –suuntainen hiekkavalli. Patterin rintasuojat ovat kärsineet kulkemisesta ja maastopyöräilystä aiheutuneista eroosiovaurioista ja pohjoinen valli on kulunut miltei näkymättömiin. Patteri on rakennettu viimeistään Kustaan sodan aikana 1788—1790. Patteria on todennäköisesti käytetty taisteluissa ja sitä ovat hyödyntäneet niin venäläiset kuin ruotsalaisetkin joukot.

Römänsaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Märkjärven Römänsaaren etelärannalla, etelään kurottuvan Jokilahden pohjoisosassa. Saari on kannaksen kautta yhteydessä mantereeseen, joten se on nykyisin pikemmin pieni niemi. Saaren keskellä on hiekkainen mäki, jonka eteläsivulla on hiekkakuoppa. Löydöt (kvartsia, palanutta luuta) tavattu mökkitien pinnalta ja hiekkakuopan itäpuolelta. Koekuopasta tien ja rannan puolivälistä löytyi keramiikan muruja, kvartsia ja palaneen luun siru. Asuinpaikan arvioitu laajuus 200 x 50 m.

Rantakallio (1000002155) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kymijoen Pelinginselän länsirannalla. Rantatörmä on jyrkkä ja siihen on osittain pengerretty mökin paikka. Mökin eteläpuolitse rantaan menevästä ajoluiskasta ja mökin pohjoispuoliselta pihamaalta löytyi kvartsia, kiviesineen katkelma ja palanutta luuta. Asuinpaikan laajuus lienee 70 x 50 m, mutta ulottuvuutta ei tarkkaan tiedetä. Asuinpaikka saattaa jatkua tasanteella törmän päällä.

Perolahti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kymijoen Perolahdessa patovallin tuntumassa. Hituojan altaan länsipuolelta aivan pellon alareunasta on löytynyt hiotun kiviesineen katkelma. Pellon pinnasta on kvartsia ja keramiikkaa lähinnä patovallin puoleisesta eteläpäästä. Asuinpaikka lienee jäänyt suurimmaksi osaksi veden alle. Pellossa esiintyy myös historiallisen ajan materiaalia (tiiltä, liitupiipunvarsia).

Huhdanpohja (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Arrajärven eteläpäässä, hiekkaisella pellolla Huhdanpohjan itärannalla. Länsirinteestä löytyi kvartsia ja palanutta luuta. Asuinpaikka saattaa jatkua jonkin verran pellon eteläpuolella metsässä.

Tuomiranta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Arrajärven Jänispohjanlahden itärannalla Veljestenharjun lounaisrinteellä, mökkitien ja ajoluiskan ristyksessä. Maaperä on hiekkaa ja paikalla kasvaa osin hakattua kuusimetsää. Löydöt kvartsia.

Pekanmäki (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kiviröykkiö sijaitsee metsässä Pekanmäellä, Kolisevan kylässä Kirviäntien varressa. Röykkiö on mahdollisesti kalliopohjalla, vaikka paljasta kalliota ei ole näkyvissä. Ympäristössä on kivenjärkäleitä. Röykkiö vaikuttaa toiselta laidaltaan suorakulmaiselta, sen halkaisija on 5 m ja korkeus 0,5 m. Kyseessä saattaa olla hautaröykkiö.

Hiisiö (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kivi sijaitsee Hiisiön kylän keskustassa Kuninkaantien ja Kurrintien risteyksessä Nastolan ja Iitin rajalla. Kivessä kaiverruksia, jotka ilmaisevat ilmeisesti rajan suuntaa, teksti NYBY sekä vuosiluku 1786.

Lehmäsaari 1 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Soikea kiviröykkiö on kooltaan noin 4,7 x 3,5 m. Korkeutta sillä on noin puoli metriä. Röykkiön keskustasta on poistettu kiviä. Kuopasta voitiin havaita, että röykkiössä on ainakin kolme kivikerrosta. Röykkiö sijaitsee länteen viettävässä rinteessä maapohjalla. Etäisyys merenrantaan on noin 100 m.
Kohteen sijaintitiedot ovat muuttuneet vuoden 2002 inventoinnista.

Lehmäsaari 2 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Lehmäsaaren eteläosassa kallion itäreunalla noin 60 metrin päässä merenrannasta. Kallion juurella on mäntykangasta ja kesämökki. Muinaisjäännöksen päällä kasvaa vanha kataja ja sammalta sekä heinää. Röykkiö on kooltaan n. 3x 4 m ja siihen käytetyt luonnonkivet ovat 20–40 cm. Kivet ovat kahdessa kerroksessa. Röykkiöstä on siirretty kiviä pois niiden alkuperäisiltä paikoiltaan.

Lehmäsaari 3 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon eteläpuolella olevan Lehmäsaaren eteläosassa. Muinaisjäännös on avokalliolla, josta on näköyhteys Itäiselle Suomenlahdelle. Röykkiö on lähes kokonaan tuhoutunut. Paikalla on noin 30 pohjakiveä, jotka muodostavat pyöreähkön, halkaisijaltaan n. 2,5 m kokoisen harvan kiveyksen kallion päälle.
Kohteen koordinaatit on tarkastettu vuonna 2007.

Vuorisaari (1000002364) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohteessa on hautaröykkiö, jonka jatkeena on nelikulmainen kivilatomus sekä toinen latomus. Röykkiö ja latomukset sijaitsevat saaren korkeimmalla kohdalla kalliolla. Röykkiön mitat ovat 5 x 4 x 0,8 m. Sen koillis- ja kaakkoispuolelle on kasattu neliön muotoinen latomus, jonka pinta-ala on noin 10 x 10 m. Tästä 2,5 m päässä koilliseen sijaitsee toinen neliön muotoinen kivilatomus, jonka sivujen mitta on n. 7 m. Korkeutta tällä latomuksella on enimmillään n. 1 m.

Leppäviikinpohja (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 170 m Harjuntien ja Kasenkärjentien risteyksestä pohjoisluoteeseen ja 400 m Leppäviikinpohjasta itään. Maasto on etelä-pohjoissuuntaisen soraharjun länsirinteen reunassa olevaa rantakerrostumaa, jonka länsipuolinen rinne viettää melko jyrkästi luoteeseen. Tasanteen itäpuolisessa ylärinteessä kasvaa männikköä ja luoteispuolisessa notkossa tiheää kuusikkoa. Tasanteella on kasvanut vielä 2002 kuusivaltaista sekametsää, mutta se on hakattu äskettäin ja hakkuujäte on koottu kasoihin . Paikka on ollut kivikaudella suojaisaa lahden pohjukkaa sisäsaariston merenlahdessa. Paikka on helppo saavuttaa ja havaita maastossa.
Tasanteen länsireunassa kulkevan metsätien luoteispuolelta on todettu 2002 neljä pyöreähköä ja laakeaa asumuspainannetta lounais-koillissuuntaisessa rivissä (50 x 20 m). Asumuspainanne 1 (6 x 6 x 0,6 m) sijaitsee rivin lounaispäässä (P = 6716715, I = 3476220, Z = 20). Asumuspainanne 2 (9 x 9 x 1,5 m) sijaitsee siitä 5 m koilliseen. Asumuspainanne 3 (6 x 6 x 1 m) sijaitsee edellisestä 10 m koilliseen. Asumuspainanne 4 (5 x5 x 0,5 m) sijaitsee sen koillispuolella (P = 6716740, I = 3476250, Z = 20). Painanteiden 2 ja 3 väliin tehdystä koeruudusta (P = 6716730, I = 3476240, Z = 20) on saatu talteen kampakeramiikkaa ja painanteen 4 itäpuolelta metsäajouran kohdalta (P = 6716745, I = 3476255, Z = 22,5) asbestikeramiikkaa .
Painanteita ei ole tutkittu, mutta topografian, rakenteellisten piirteiden ja sijainnin perusteella kyse on asumuspainanteista, jotka löytöjen perusteella ajoittuvat kampakeraamiseen aikaan. Alueella saattaa olla lisää painanteita tai muita asuinpaikkajäännöksiä. Metsätien kaakkoispuolisessa rinteessä erottuu muutamia kuopanteita. Maaperä niiden kohdalla on rapakivisoraa ja muodostumat saattavatkin olla luontaisia painaumia. Muinaisjäännös on rajattu asuinpaikaksi sopivan tasanteen ja siihen liittyvän rinteen mukaisesti. Muinaisjäännökseen sisältyy myös sen sijainnin ymmärtämisen kannalta olennainen luoteispuolinen notko, joka on kivikaudella ollut lahdenpohjukka. Kyseessä on ilmeisesti varsin ehjä painanneryhmä, jonka säilyminen ja suojelu on turvattava kaikissa olosuhteissa (rauhoitusluokka 1).

Viinakallio (Kivirakenteet)
Historiallinen; Uuni sijaitsee avokallioalueen luoteispäässä, n. 6 m etelään siirtolohkareesta, joka merkitty peruskarttaan. Uunin suu aukeaa itään. Rakenteen pituus 1,5 m, leveys 1,2 m ja korkeus 40-55 cm. Uuni on hevosenkengän muotoinen ja kasattu ilman laastia.

Eetinniitty 3 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän haaran niskassa, sen itärannalla olevan Eetinniityn koillispuolella, Yläkoskentien päätelenkistä 300 m pohjoisluoteeseen. Maasto on kallioalueen luoteisreunan selänteellä, joka viettää jyrkästi länteen joen suuntaan ja loivemmin luoteiskärkeen. Paikka on ollut pronssikaudella jokisuun edustalla aukeavan merenlahden rantakallioita. Paikka on kivikkoisen maaston takia melko vaikea saavuttaa ja hankala hahmottaa maastossa.
Selänteen luoteiskärjessä olevasta notkelmasta on todettu 2002 soikea reunakehällinen röykkiö (3 x 2 m). Reunakehä on koottu isoista (50–70 cm) kivistä ja täytetty pienemmillä. Röykkiön keskellä on kivetön alue, josta kivet on ilmeisesti purettu viereiselle kalliolle. Röykkiötä on arveltu pronssikautiseksi, mutta rakennelman pienuuden ja toisaalta kivien ison koon perusteella se voi olla paljon myöhäisempikin. Muinaisjäännös on rajattu ympäröivän kallion mukaisesti.

Repokivenkangas 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Vaalimaan tien pohjoispuolella ja Virojoen itäpuolella Repokivenkankaan pohjoisosassa olevalla vanhan joentörmän kapealla terassilla hiekkaisessa kangasmetsässä. Terassin alla laskee noin 7-8 metriä korkea jyrkkä törmä pohjoiseen. Vanhaa joenuomaa kutsutaan Välinotkoksi, ja se on vielä 1970-luvun peruskartoissa ollut peltona, mutta nykyisin alue on pusikoitunut. Asuinpaikan eteläpuolella kohoaa loiva kallioinen rinne, kaakkoispuolella jyrkkä kallio.
Asuinpaikalta on löytynyt kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta törmän reunalta sekä terassin laella kulkevan metsätien leikkauksista sekä kahdesta tiensivuun kaivetusta hiekkakuopasta noin 300 metrin matkalta.
Inventoinnissa havaittiin myös terassin laidalla kaksi loivaa noin 4 x 0,4 - 0,5 metrin kokoista painaumaa sekä niiden alapuolella törmään kaivettu tervahauta.
Välinotkon vastakkaisella puolella, asuinpaikasta luoteeseen n. 180 metriä sijaitsee Repokivenkangas 4 kivikautinen asuinpaikka.

Kuutsalo Autionkylä (Kivirakenteet)
Historiallinen; Massiivisia, luonnonkivistä kylmämuurattuja kiviaitoja tiloilla Kivimäki (1:19) ja Omaranta (1:210). Yksi aidoista jatkuu mereen ja on toiminut mahdollisesti aallonmurtajana. Aidat ovat olleet vanhoja jo 1930-luvulla ja ne liittyvät todennäköisesti luotsitilan rakennusvaiheisiin 1800-luvulla. Aitojen tarkoitus on mahdollisesti ollut saaressa laiduntavan karjan pois pitäminen viljelyksiltä ja puutarhasta. Kiviaitoja on myös muualla saaressa.

Muurassuonvuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilualue sijaitsee Klamilan lahden itäpuolella, n. 900m Tinkasen kylästä länteen. Alue on tasaista hiekkakangasta. Alueen puusto on istutettua tiheää mäntymetsää. Pääosa
alueesta on hakattu paljaaksi 1980-luvulla. Osa alueesta on hakattu ja aurattu
vuonna 2003. Aluskasvillisuus on kangasmetsälle tyypillistä varvikkoa.
Alueelta on löytynyt yhteensä 11 hiilimiilua kahdesta keskittymästä. Kaikki hiilimiilut ovat tyypiltään samantapaisia: Keskuskumpu on halkaisijaltaan alle kymmenen metriä ja noin puoli metriä korkea. Kummun ympärillä on oja. Hiekkakummun pinnassa on paksu
kerros hiiltä ja nokimaata. Alueen maaperä on hienoa hiekkaa.
Läntisimmän eli suurimman alueen rajausta on muutettu Lidar-aineiston havaintojen pohjalta 9/2016.

Hirsimäki 1 (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Anjalankosken eteläosassa, noin 1,2 kilometriä Sippolanjoesta länteen on kaksi spiraalimaisesti ladottua kivirakennetta eli jatulintarhaa. Tarhoista luoteisempi, Hirsimäki 1, sijaitsee Hirsimäen luoteispuolella, avokallioalueen alareunassa loivassa rinteessä, kahden kuusen välissä. Kiveys koostuu halkaisijaltaan noin 20–25 cm kokoisista kivistä, koko rakenteen halkaisija on noin 4,5 m. Kiveys on paksun sammaleen peitossa, joten sen todellista muotoa ja laajuutta on vaikea hahmottaa.

Hirsimäki 2 (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Anjalankosken eteläosassa, noin 1,2 kilometriä Sippolanjoesta länteen on kaksi spiraalimaisesti ladottua kivirakennetta eli jatulintarhaa. Tarhoista kaakkoisempi, Hirsimäki 2, sijaitsee Hirsimäen kaakkoispuolella, pienialaisen kalliopaljastuman laella. Osaksi rikkoutuneen kiveyksen halkaisija on noin 4 metriä.

Merikoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Ahvenkoskella valtatien 7 kaakkoisreunassa. Paikan luoteispuolella, n. 350 m päässä, on Kymijoen länsihaaran suun ylittävä Merikosken silta ja n. 100 metrin päässä on levähdyspaikka. Maasto on kivikkoista moreenitasannetta (5 m mpy), joka viettää etelään ja lounaaseen. Tasanteen lounaispuolinen rantavyöhyke on alavaa ja kosteaa. Alueella kasvaa kuusivaltaista kangasmetsää, joka on tasanteen lähiympäristöstä äskettäin hakattu lehtipuita lukuun ottamatta. Muinaisjäännös on tien reunassa kohoavan suuren, useita metrejä korkean siirtolohkareen lounaissivulla.
Siirtolohkareen lounaisseinämän juuresta on vuonna 2004 todettu matala, sammalpeitteinen kiveys (2 x 1 x 0.3 m). Kiveys on sijoitettu suoran ja alaviiston seinämän keskivaiheille suojaisimpaan kohtaan, runsaan puolen metrin päähän seinämästä. Kiveyksen päällä on kaksi lahoavaa kantoa, mikä haittaa tarkkojen havaintojen tekoa. Rakennelma on ilmeisesti koottu litteähköistä kivistä suorakaiteen muotoiseksi. Kiveyksen kaakkoisnurkkaa on mahdollisesti purettu ja siinä näkyy jo maanpinnassa kuonan paloja.
Rakennelman uunimainen muoto sekä sijoittelu siirtolohkareen suojaan viittaavat siihen, että kyseessä on raudanvalmistukseen liittyvä jäännös. Kuonasta syksyllä 2006 teetetyn ajoituksen (Hela-1323, 350±35 BP) perusteella jäännös on todennäköisesti 1500-luvulta. Kuonaa KM 40214 on analysoitu metallurgisesti (https://jouni.jappinen.me/files/Kymenkuona.pdf). Kohteen tarkempi määrittely edellyttää kuitenkin kaivauksia. Vuosien 2005 ja 2006 inventoinneissa tehtyjen koekuopitusten ja kairausten perusteella muinaisjäännösalue jatkuu kiveystä ympäröivällä tasanteella etelään ja lounaaseen. Koillispuolella alue rajautuu siirtolohkareeseen, joka kuuluu vielä muinaisjäännökseen. Kaakkois-Suomen tiepiirin laatiman suunnitelman mukaan valtatien 7 uusi linjaus ja siihen liittyvät alueet saattavat ulottua muinaisjäännöksen alueelle. Mikäli suunnitelma toteutetaan, on muinaisjäännöksen laajuus selvitettävä tarkemmin ja tarvittaessa tutkittava kaivauksin.

Tursanmetsä 1 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kaksi kiviröykkiötä sijaitsevat Tursanmetsä-nimisen ojitetun suoalueen pohjoispuolisella, pienellä kalliopaljastumalla, sen eteläreunalla. Noin 90 m röykkiöistä koilliseen kulkee huonokuntoinen metsätie, jolle voi kääntyä Valtatie 7:ltä, Haminan kaupungin itäpuolelta. Kalliopaljastuman pinta on lähes täysin sammaleen ja jäkälän peitossa, ja sen päällä kasvaa muutamia kitukasvuisia havupuita.
Röykkiö A on kahdesta röykkiöstä ehjempi ja selkeämpi, pohjakaavaltaan pyöreähkö ja leikkaukseltaan kupera. Röykkiö on halkaisijaltaan 2,5–3 m ja korkeudeltaan (korkein kohta) n. 0,6 m. Kivien halkaisija on 0,2–0,4 m; osa kivistä on sammaleen peitossa. Röykkiö on rakennettu kalliopinnalle, kivien seassa ei ole maata. Röykkiötä on pengottu, ja se on saattanut alun perin olla pohjakaavaltaan neliömäinen.
Röykkiö B sijaitsee A:sta 4 m koilliseen, katkenneen ja pystyyn kuivaneen kuusen alla. Röykkiö B on lähes täysin sammaleen peitossa ja hieman matalampi, mutta muuten rakenteeltaan ja kooltaan samankaltainen kuin A.
Tarkastuksessa 2007 alueelta löydettiin useita, erilliskohteiksi (A-I) merkittyjä matalia ja sammaloituneita röykkiöitä. Röykkiöt ovat kooltaan 1,5 x 1,5 metriä ja niissä on 2-3 kivikertaa. Röykkiöt on rakennettu kalliopinnalle.
Vuoden 2009 tutkimuksissa kaivettiin röykkiö A kokonaan ja röykkiöstä B kaivettiin puolet. Röykkiöstä A löytyi kalanluita. Röykkiöstä B ei tullut löytöjä. Molemmat ovat todennäköisesti uuneja.
Tursanmetsän kaivausaineiston radiohiiliajoitukset Hela-2305 (puuhiili, 150+-30 BP), Hela-2306 (puuhiili, 248+-30 BP) ja Hela-2381 (palanut kalanluu, 195+-30 BP).
Röykkiö I kaivettiin 2011. Kyse on todennäköisesti ns. ryssänuunista. Röykkiöstä löytyi palanutta luuta sekä hiiltä. Suurin osa hiilistä ja palon jäljistä löytyi uunin sisäosan ulkopuolelta.

Tursanmetsä 2 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Matala maansekainen kiviröykkiö sijaitsee etelään viettävässä rinteessä Tursanmetsä-nimisen ojitetun suoalueen koillispuolella. Noin 50 m röykkiöstä koilliseen kulkee huonokuntoinen metsätie, jolle voi kääntyä Valtatie 7:ltä, Haminan kaupungin itäpuolelta. Röykkiö sijaitsee välittömästi laajan raivausaukion itäpuolella. Röykkiön pohjois- ja itäpuolella kasvaa kuusivaltaista metsää, maaperä on karkeaa hiekkaa.
Röykkiön pohjakaava on neliömäinen ja koko 2,5 m x 2 m. Röykkiön korkein kohta (0,5 m) on sen ylärinteen puoleisessa reunassa. Röykkiö koostuu pääasiassa särmikkäistä, mutta myös muutamasta pyöreästä kivestä, joiden halkaisija on n. 0,2–0,4 m. Kivien seassa ja päällä on turvetta ja sammalta. Röykkiö on perustettu maapohjalle. Sijaintikorkeus ja typologiset seikat viittaavat rautakauteen tai historialliseen aikaan. Röykkiön pohjoispuolisella metsäalueella on voimakas hiilikerros heti pintaturpeen alla ja toinen hiilikerros hieman syvemmällä. Kyseessä on todennäköisesti vanha kaskialue, ja röykkiö saattaisi siten olla kaskiraunio.
Vuoden 2009 tutkimuksissa röykkiöstä kaivettiin puolet. Sen merkitystä ei pystytty selvittämään (kaskiröykkiö? rajamerkki?). Tutkimisen jälkeen röykkiö ennallistettiin. Se sijaitsee tulevan valtatien 7 ja sinne menevän rampin välissä.

Oronoja 1 (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Alhonmäki-nimisen luode-kaakkosuuntaisen kalliomuodostuman luoteisosassa kalliopaljastumaa ympäröi kuiva kangas, jossa on ainakin 6 pyyntikuopaksi tulkittavissa olevaa painannetta. Alhonmäkeä kiertää sen itäpuolella Hirvikankaantie, jolle voi kääntyä valtatie 7:ltä. Pyyntikuopat ja asuinpaikka-alue sijaitsevat Hirvikankaantien välittömässä läheisyydessä, sen etelä- ja länsipuolella. Mäntyvaltaista kangasta leikkaavan, Hirvikankaantien kanssa risteävän metsäautotien profiilissa on hiiltä, nokea sekä harmaanruskeaa likamaata. Metsäautotien leikkauksesta on löytynyt myös kvartsiydin sekä kivilaji-iskoksia. Muinaisjäännösalue voidaan rajata kalliopaljastumien sekä Hirvikankaantien väliselle hiekkaiselle terassille.

Oronoja 2 (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Oronoja-nimisen pienen puron pohjoisrannalla 10 m mpy olevalta terassilta on löytynyt kvartsi-iskoksia sekä jälkiä kulttuurikerroksesta. Terassin halkaisee Hirvikankaantie-niminen hiekkatie, joka kääntyy Valtatie 7:ltä pohjoiseen Haminan itäpuolella. Kvartsit löytyivät Hirvikankaantieltä sekä sen välittömästä läheisyydestä tien länsipuolelta. Tien itäpuolelle tehdyissä koepistoissa oli havaittavissa voimakkaan punainen kerros so. mahdollinen kulttuurikerros – heti huuhtoutumiskerroksen alla. Kyseistä kerrosta ei havaittu tien länsipuolelle tehdyissä lapionpistoissa. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa.
Alue on raivattu ja paikoin aurattu. Ylempää kalliopaljastuman vierestä on otettu hiekkaa. Metsäauran vaot ja metsäkoneiden ajojäljet ulottuvat kuitenkin suurelta osin vain huuhtoutumiskerrokseen, joka on paikalla suhteellisen paksu. Kohteella on siten mahdollisesti säilynyt myös tuhoutumatonta kulttuurikerrosta. Kyseessä on joka tapauksessa hyvin pienialainen asuinpaikka.

Linnakallio (1000003052) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kiviröykkiön pohja sijaitsee Linnakallio-nimisen kalliopaljastuman länsilaidalla Kuninkaantiestä 130 m pohjoiseen. Kallio on ollut pronssikaudella merenlahdelle etelään pistävä kapea niemen kärki.
Röykkiö on kalliopohjalla, aivan kallion reunalla, kohdassa joka viettää jo voimakkaasti alas länteen. Osa röykkiön kivistä on sortunut rinnettä alas. Jäljellä on yksi kivikerta, joka on pohjakaavaltaan ellipsin muotoinen ja halkaisijaltaan leveimmästä kohdasta n. 2 m. Kivien halkaisija on 15–30 cm, ja ne ovat pyöreitä luonnonkiviä. Osa kivistä on sammaloituneita.

Suoranta (1000003065) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Röykkiö, jonka koko on 6,7 x 4,8 x 1 m, sijaitsee pienellä metsäaukiolla, kalliopohjalla. Röykkiötä on osin hajoitettu. Irtokiviä varsinkin röykkiön länsi- ja luoteispuolella.

Pajamäki (1000003066) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Röykkiö sijaitsee Pajamäen korkeimmalla kohdalla, lähellä Iitin ja Jaalan rajaa. Röykkiön koko on 2 x 2 x 0,4 m. Se on melko pahoin hajotettu.

Keinukallio (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Röykkiö, jonka koko on 3,5 x 4 x 1 m, sijaitsee avokalliolla, aivan metsäautotien vieressä. Röykkiön keskellä pilkottaa mahdollinen silmäkivi.

Pitäjänsaaren redutti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Noin 1,32 km Haminan kaupungin keskipisteestä lounaaseen, Pitäjänsaaressa pienen puutalon pihapiirissä, Kuninkaantien ja Pitäjänsaaren eteläosaa kiertävän asfalttitien välissä on säilynyt kivillä vahvistettua maavallia. Valli liittynee Haminan linnoituksesta v. 1824 piirretyssä kartassa näkyvään, Pitäjänsaaressa sijainneeseen reduttiin eli pieneen vinoneliön muotoiseen umpilinnakkeeseen (Kaskinen ja Kauppi 1998:33). Säilynyt valli on todennäköisesti redutin lounaissivua.
Vallinpätkä on n. 7 m leveä ja 40 m pitkä, suuntaan 310°. Vallin eteläpäässä, sen alaosassa on näkyvissä kiviä. Vallin pohjoispäässä rintavarustuksen rakenteet (rintasuoja ja katvetie) ovat edelleen havaittavissa. Vallin länsipuolella on talon pihapiiri, ja aivan vallin tuntumaan on kasattu sekalaista rojua. Vallin itäpuoli, (redutin sisäosa) on rakentamatonta, harvaa nuorta lehtimetsää.

Linnakallion louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Haminan kaupungin länsipuolella Summan kylässä on nykyisen, asfaltoidun Kuninkaantien molemmin puolin kivilatomuksia. Latomukset A ja B sijaitsevat tiheässä sekametsässä, heti Linnakallio-nimisen kalliopaljastuman länsipuolella, osin länteen viettävässä rinteessä Kuninkaantien pohjoispuolella. Latomus C sijaitsee mäntykankaalla heti Kuninkaantien ja sitä seurailevan kevyenliikenteenväylän eteläpuolella. Latomusten A ja B vieressä on lisäksi pieni (1 m x 2 m), "keskeneräinen" latomus (A2).
Kaikki kolme isoa latomusta ovat rakenteeltaan hyvin samankaltaisia: kahden kulmistaan yhdistyneen vinoneliön muotoisia; kooltaan n. 6 m x 8 m; korkeudeltaan n. 1 m; päältä tasaisia; halkaisijaltaan 20–30 cm olevista, särmikkäistä kivistä erittäin siististi ladottuja. Latomukset ovat päältä sammaloituneita, mutta muuten ehjiä – latomus C on tosin pengottu keskeltä.
Kivet latomuksiin on mitä ilmeisimmin otettu louhimalla paikalla olevaa kalliota. Louhoskohdat ovat edelleen näkyvissä, vaikkakin pahasti rapautuneina. Se että kivet ovat rapakivigraniittia lienee myös syy siihen, että ne ovat jääneet metsään – ne eivät yksinkertaisesti ole kelvanneet rakennuskiveksi. Kivet on siis kuitenkin ilmeisesti louhittu rakennuskiveksi: lähinnä linnoitustöihin kiilakiviksi eli täyttämään muurin isompien kivien jättämiä aukkopaikkoja. Tässä tapauksessa louhos ja kivivarastot saattaisivat liittyä venäläisen sotapäällikön Aleksandr Suvorovin johdolla tehtyihin Haminan linnoituksen vahvistamis- ja parannustöihin 1790-luvulla.

Hirvikosken linnoitukset 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoesta 50 metriä pohjoiseen on rannasta kohoavan rinteen terassilla noin 90 metriä pitkä ja 1,5 metriä korkea, kivestä ja maasta koostuva valli. Patterin suhde ympäristöön on säilynyt sellaisena, että rakennuspaikan valinnan perusteet ovat edelleen helposti ymmärrettävissä. Patterilta on hyvä näkyvyys vastarannalle, Venäjän puolelle – siitä huolimatta, että muutaman kymmenen metrin päähän on rakennettu rantabaari.

Hirvikosken linnoitukset 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Noin 50 m Kymijoesta pohjoiseen on rantapenkereen reunan päällä n. 20 x 20 m laaja pohjakaavaltaan hevosenkengänmuotoinen varustus. Tukematon maavalli on 2-5 m leveä, eskarppi 1-1,5 m korkea ja rintasuoja 0,5-1 m korkea. Rintasuoja ja eskarppi erottuvat parhaiten lännessä. Rakennettu luultavasti 1712, mutta voi olla myös vuodelta 1742 tai
1788- 90.
Varustus on muuten hyvässä kunnossa paitsi, että sen itäosan päälle on rakennettu kesämökki. Lisäksi länsipuolella sijaitseva omakotitalo on tuhonnut jonkin verran rakenteita. Patterin ja rannan välissä on kesämökki

Hirvikosken linnoitukset 3 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ala-Vilpun tilan rakennusten keskellä on 20 m x 25 m kokoinen, ympäröivää maastoa n. 1-1,5 m korkeampi tasanne kummun laella. Rakenne on ilmeisesti ollut hevosenkengän muotoinen, kaakkoon suunnattu patteri. Patterin luoteissivu on loiva, ja rintasuoja on hävinnyt. Patterin on arvioitu olevan vuodelta 1712, mutta mahdollisia ovat myös vuodet 1742 ja 1788-90 (Ahvenisto 1968:13).
Kohde on viimeeksi tarkastettu maastossa v. 1968.

Historiallinen; Jyrkän mäenrinteen yläreunalla olevalla terassilla on noin 40 metriä pitkä, 7–10 metriä leveä ja 1–2,5 metriä korkea maavalli. Vallin päällä on muutamia painanteita. Valli erottuu maastossa hyvin sen vuoksi, että sen kohdalla kasvaa ainoastaan muutama mänty, kuusi ja puuntaimi.
Vallin pohjoispuolella olevalla tasanteella on ollut Uudenmaan rykmentin leiri vuonna 1712.

Historiallinen; Kymijoesta noin 0,5 km pohjoiseen, Kotikallion laen eteläreunalla on avokalliolla koillis-lounais -suuntainen, noin 18 m pitkä kivestä ja maasta rakennettu katajien ja mäntyjen peittämä valli. Kallio laskee vallin edessä äkkijyrkästi. Vallissa ei ole tukimuureja, ja se on osittain sortunut alas kallion juurelle. Vallin nykyinen leveys on n. 5 m ja korkeus 0,6–1 m. Vallissa on kahden ampumaloven paikat. Patteri sijaitsee vaikeapääsyisellä ja korkealla, ympäristöään hallitsevalla kalliolla. Kallion päältä ei kuitenkaan metsän vuoksi näy Kymijoelle.

Historiallinen; Tapani Ahveniston inventoidessa Hirvikosken linnoituksia vuonna 1968 oli Kymijoen rannalla 20 m pitkä, 2 m leveä ja 1 m korkea maavalli. Kohde on sittemmin tuhoutunut täysin kesämökin rakentamisen ja peltoviljelyn vuoksi. Pihapiirissä on siellä täällä mahdollisesti valliin kuuluneita osia. Itse kesämökki näyttää olevan patteria varten rakennetulla terassille.
Em. vallista parikymmentä metriä pohjoiseen oli vielä 1960-luvun lopulla 40 m pitkä koillis-lounais -suuntainen valli. 4 m leveä valli oli tehty nostamalla maata taisteluhaudan edustalle. Eskarppi oli 0,5 m korkea ja rintasuoja 1 m korkea. Paikalla erottuu nykyisin matala valli, jonka sisäpuolella on pieni oja.
Rannalla olevien osittain tuhoutuneiden vallien takana metsikössä on maasta ja kivestä koostuva n. 5–6 m leveä, n. 2 metriä korkea ja n. 200 metriä pitkä maavalli. Valli on täysin kasvillisuuden peitossa, ja sen pohjoisosan päällä on kuoppia. Lisäksi vallin läpi kulkee mökkitie. Metsässä olevan vallin luona on tien vierellä pienen rakennuksen pohja. Harmaakivinen n. 5 x 7 m laaja kivijalka erottuu paikoitellen kasvillisuuden alta.

Hirvikosken taisteluhauta (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen pohjoisrannalla, n. 100 m 1700-luvun patterista (Hirvikosken linnoitukset 1: 1000 00 3207) luoteeseen on vuoden 1918 sisällissodan aikaisten taisteluhautojen jäännöksiä. Selkeimmin erottuu pohjois-etelä -suuntainen noin 30 m pitkä, 1 m leveä ja 0,6 m syvä tukematon taisteluhauta. Haudan rakentamisessa on käytetty hyväksi luonnonkiviä. Em. taisteluhaudan eteläpuolella on n. 39 m pitkä ja 0,15-0,3 m syvä oja. Kyseessä on ilmeisesti toisen taisteluhaudan jäännös.
Taisteluhautojen kunto on olosuhteisiin nähden hyvä, sillä ne sijaitsevat laitumena käytetyllä niityllä. Myös kaivantojen suhde ympäristöönsä on säilynyt alkuperäisen kaltaisena. Puolustussuunnan näkymä on edelleen lähes samanlainen kuin vuonna 1918.

Mullinkosken patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ulkovarustus, joka on suojannut Mullinkosken kapeikkoa pohjoisen suuntaan. Tykkiasema kuuluu Haminan linnoituksen venäläisvaiheeseen. Patteri on pahoin maatunut, mutta edelleen erotettavissa. Paikalla on ollut muinaisjäännös-laatta vielä noin vuonna 2000, mutta tarkastuksessa v. 2006 sitä ei enää havaittu.

Huutokallion patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on yksityisten tonttien rajamailla sijaitseva tykkipatteri, joka oli ainakin noin vuonna 2000 vielä hyvin hahmotettavissa. Vuoden 2006 tarkastuksessa koordinaattien osoittamassa kohdassa havaittiin vain epämääräistä kiveystä ulkorakennuksen seinustalla.

Kakkuvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on rakennuksen kivijalka Kakkuvuoren laella. Kivirakenne sijaitsee korkealla kalliolla, josta on hyvä näkymä koko Haminanlahdelle. Kyseessä on mahdollisesti Haminan linnoitukseen liittyvä vartioasema. Peruskarttaan on samalle paikalle merkitty kolmiomittauspiste, johon rakenne voi myös liittyä.

Pieni Musta 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on Haminanlahden edustalla sijaitsevan Pienen Mustan saaren suurin, hyvin säilynyt patteriasema.

Pieni Musta 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on patteriasema Pienen Mustan saarella, joka on sulkenut yhdessä Pieni Musta 3:n ja Hilloniemellä olleiden (syväsataman alle jääneiden) patterien kanssa Haminanlahden lounaisen sisääntuloväylän.

Pieni Musta 3 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on patteriasema Pienen Mustan saarella, joka on sulkenut yhdessä Pieni Musta 2:n ja Hilloniemellä olleiden (syväsataman alle jääneiden) patterien kanssa Haminanlahden lounaisen sisääntuloväylän.

Vehkalahden kaupunki ja Haminan linnoitus (Asuinpaikat)
Historiallinen; Huom! Muinaisjäännökset Haminan linnoitus ja Vehkalahden vanha asemakaava-alue on yhdistetty muinaisjäännöskohteeksi Vehkalahden kaupunki ja Haminan linnoitus toukokuussa 2021.
Vehkalahden kaupunki perustettiin vuonna 1653. Alueella oli sijainnut sitä ennen keskiaikaista kyläasutusta ja markkinapaikka. Kaupungin ensimmäinen ruutuasemakaavasuunnitelma on vuodelta 1649, mutta yhtään varsinaista kaupunkimittauskarttaa ei ole olemassa, joten kaupunkialueesta ei tiedetä lähteiden perusteella kovinkaan paljon. Alueen vanhin rakennus on Vehkalahden keskiaikainen kirkko. Vetäytyvät ruotsalaiset polttivat kaupungin vuonna 1712.
Haminan linnoituskaupunkia alettiin rakentaa Vehkalahden kaupungin paikalle vuonna 1722, ja kaupunkien asemakaavojen välillä on ilmeisesti osittainen jatkumo. Haminan linnoitus on suuri bastionilinnoitus, jota on täydennetty 1800-luvun alussa kaponieeririntamalla. Linnoitusta on restauroitu vuodesta 1957, ja se on yksi maamme merkittävimmistä sotahistoriallisista kohteista. Vuodesta 1722 perustettu Haminan varuskunta on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut varuskunta.
Linnoitusrakenteet ja kaupungin isoonvihaan (v. 1713–1721) mennessä rakennetulla alueella sijaitsevat säilyneet kulttuurikerrokset kaupungin perustamisesta 1800-luvulle ovat muinaismuistolain rauhoittamia.

Pyölinpohja B (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde on Pyölinpohja A:sta noin 400 metriä kaakkoon sijaitsevat kaksi röykkiötä, joiden läpimitta on 6-7 metriä. Kyseessä saattaa olla alun perin yksi pitkänomainen, koillinen-lounas -suuntainen röykkiö/laivalatomus. Latomuksen korkeus on noin 0,5 metriä. Osa kivistä on valunut alas kalliopaljastuman etelärinnettä.

Korkiakallio (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Korkiakallion itäreunalla, Pyölinpohjan röykkiöistä länteen, sijaitsee kalliopohjalla sammaleen peittämä röykkiö, jonka reunakiveys on tehty isommista kivistä. Röykkiön koko on noin 6 x 4 metriä ja korkeus noin 40 cm. Röykkiössä kasvaa pari kitukasvuista mäntyä ja metsälauhaa. Kallion pinnalla oleva turve on nokista. Osa röykkiön länsireunasta on metsätyökoneen vaurioittama. Metsätyökoneen ajouralta löytyi mahdollisesti metsätyökoneen pirstomia kvartseja.
Röykkiöstä 22 metriä koilliseen sijaitsee halkaisijaltaan n. 1,5 m oleva ja 50-60 cm syvä kuoppa, johon tehdyssä koepistossa oli puhdasta hiekkaa. Kuopan funktio on epäselvä. Sen koordinaatit ovat: p= 6708812, i= 526616.

Päkinoja 1 (Kivirakenteet)
Varhaismetallikautinen; Röykkiö ja kivitarhoja kalliopohjalla Klamilanlahden ja Hinkkajärven välisellä mäellä, sen länsireunassa, Tinkasen kylän pohjoispuolella.
Röykkiö on kooltaan noin 3−4 x 0,4 m. Siinä on havaittavissa suuremmista reunakivistä aseteltu kehä, jonka sisusta on täytetty pienemmillä miehennostannaisilla kivillä.
Tarhoja on yhteensä 12 ja ne sijaitsevat kolmessa itä-länsisuuntaisessa rivissä muutaman suuren maakiven juuressa, seitsemän tarhaa eteläisimmässä, kolme seuraavassa ja kaksi pohjoisimmassa rivissä. Tarhojen koko on keskimäärin 1,52 x 1 m. Tarhat on rakennettu halkaisijaltaan 20−30 cm. Myös maakivien väleihin ja alle on pakattu tiiviisti pienempiä kiviä.
Kohteesta noin 160 metriä koilliseen sijaitsee Päkinoja 2 -niminen kivikautinen ja/tai mahdollisesti varhaismetallikautinen asuinpaikka.

Päkinoja 2 (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Hinkkajärvestä Klamilanlahteen laskevan ojan eteläpuolisella mäellä.
Inventoinnissa löydettiin metsätyökoneen kääntämistä maalaikuista avohakkuualueelta kaksi palaa keramiikkaa sekä kvartsia ja palanutta luuta. Maaperä on hienoa hiekkaa ja löytöhetkellä ei havaittu paikalta kulttuurikerrosta.
Asuinpaikasta noin 160 metriä lounaaseen sijaitsee Päkinoja 1 röykkiökohde.

Enkelivuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kiviröykkiö sijaitsee Elimäen länsiosassa, Taasianjoesta noin 720 metriä itään, Enkelivuori–nimisen kalliokohouman laella. Röykkiö on kooltaan noin 3,4 metriä x 2,8 metriä ja sen korkeus on noin puolitoista metriä. Se on koottu halkaisijaltaan 10–30 cm kokoisista kivistä. Kyseessä saattaa olla esihistoriallinen hautaröykkiö.
Kohde löytyi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen nimiarkistosta löytyneiden tietojen perusteella. Vuodelta 1959 peräisin olevan tiedon mukaan Enkelikalliolla on korkea kivikasa, jota kutsutaan Hiidenkiukaaksi.

Luhdanmäki (1000003666) (Kivirakenteet)
Varhaismetallikautinen; Sammalen peittämä kiviröykkiö sijaitsee kalliopohjalla, pienellä mäntyjen ympäröimällä aukealla. Muodoltaan röykkiö on soikea, kaakko-luodesuuntainen, noin 4 x 3 metrin laajuinen ja 0,7 metrin korkuinen.

Kettukallio (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kuusankosken pohjoisosassa, Pyhäjärveen pistävän ison niemen koillisosassa Kettukallio -nimisen kalliokohouman itälaidalla on kiviröykkiö. Sammalen peittämä röykkiö sijaitsee kalliopohjalla. Muodoltaan röykkiö on pyöreä, halkaisijaltaan noin 4 metriä ja korkeudeltaan noin 1 metrin. Röykkiön laidalla on suurehko kivi, joka on haljennut keskeltä. Kiven koko on noin 1 x 0,7 metriä ja korkeus 0,5 metriä. Maasto röykkiön ympärillä on sekametsää.
Röykkiön kivien koko (Ø 40–60 cm) ja korkeus viittaisivat siihen, että kyseessä on historiallisen ajan muinaisjäännös, mahdollisesti kaskiraunio tai muu raivausröykkiö. Koska röykkiön esihistoriallisuus on vähintäänkin kyseenalainen, siirrettiin se rauhoitusluokkaan 2

Jylppy, Ruotsinsalmen sotilassairaala (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Ruotsinsalmen sotilassairaalan paikalla erottuu edelleen 1700-1800-lukujen vaihteessa toimineeseen sairaalaan liittyviä rakennusjäännöksiä, jotka erottuvat matalina kiviriveinä, maavalleina ja tulisijojen purkumaakekoina.

Verssonkangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Verssonkankaan harjurinteen eteläpäässä Versorevet-niemen pohjoispuolella. Vuoden 2004 inventoinnissa paikalla havaittiin suurikokoinen ehjä hiilimiilu n. 140 m päässä niemen kaakkoisrannasta, tasanteella olevan suppakuopan pohjalla, ks. alakohteet hiilimiilu 1.
Vuoden 2007 inventoinnissa kyseisestä kohdasta noin 65 metriä koilliseen löytyi toinenkin hiilimiilu. Se on pyöreä, halkaisijaltaan noin 10 metriä ja korkeudeltaan noin metrin, ks. alakohteet hiilimiilu 2. Sitä kiersi matala oja. Miilu sijaitsee mäntykankaalla sähkölinjan alla ja sen päällä kasvaa varpuja sekä muutamia mäntyjä.

Lakaliininmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Lakaliininvuoresta kaakkoon sijaitsevan Lakaliininmäen itärinteessä, Teerisuon länsireunalla olevalta pieneltä terassimaiselta tasanteelta on löytynyt kampakeramiikkaa. Maaperä tasanteella on hiekkaa ja soraa. Maasto on yleisesti ottaen melko epätyypillinen kivikautiselle asuinpaikalle: rinne on jyrkkä ja kivinen. Saviastian palat löytyivät 10.9.2005, metsä-äkeen vaosta, noin kolmen metrin matkalta, muutaman metrin päästä alueen läpi kulkevasta polusta itään. Alueella on näkyvissä erikoinen kivi, jonka pinnassa on mahdollisesti hakkausjälkiä.

Jaakkola (1000004623) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Tien nro 3581 pohjoispuolella on suuri, osin täytetty hiekkakuoppa. Nummenjoki virtaa tästä noin 100 metrin päässä lännessä. Hiekkakuopan pohjois- ja luoteisreunalla on jäljellä koskematonta maata, josta löytyi naarmupintaisia saviastian kappaleita.
Kohde tarkastettiin vuoden 2006 inventoinnissa, jolloin tutkittiin hiekkakuopan reuna-aluetta sekä Tavastilansuoran etelänpuoleista ehjää kangasmaastoa. Kummallakaan alueella ei havaittu mitään muinaisjäännökseen viittaavaa. Asuinpaikka on todennäköisesti tuhoutunut kokonaan hiekanoton yhteydessä.

Heijari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Laajakoskentien lounaispuolella sijaitsevalla heikkaisella kaakko-luode -suuntaisella terassitasanteella. Tien penkasta löytyi vuoden 2005 inventoinnissa kvartsi-iskoksia. Asuinpaikka on osin tuhoutunut Laajakoskentien rakentamisen yhteydessä.

Viidankangas 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Suurijärven eteläpuolella, muinaisen merenlahden itärannalla, kallioisten mäkien ympäröimän hiekka-alueen pohjoisosassa. Muinaisjäännöksen eteläpuolella on valtava hiekanottoalue, johon liittyvä pienempi hiekkakuoppa on osin tuhonnut jäännöstä. Osittaisesta tuhoutumisesta huolimatta paikalla on säilynyt ainakin kuusi asumuspainannetta 15–25 m mpy korkeuksilla. Kohteen pitkäikäisyyteen viittaa korkeuden ohella monipuolinen löytömateriaali, johon kuuluu tyypillisen kampakeramiikan lisäksi varhaiskampakeramiikkaa, myöhäiskampakeramiikkaa sekä tekstiilipainanteista keramiikkaa. Keramiikan ohella paikalta löytyy runsaasti kvartsi-iskoksia, piitä ja palanutta luuta. Painanteiden lisäksi muinaisjäännösalueen maaperässä on voimakkaan punaisia läiskiä, joiden yhteydestä löytyy rautakuonaksi oletettua materiaalia.
Kohdetta pirstovan hiekkakuopan eteläpuolella, hiekkaisella nuorta mäntyä ja kuusta kasvavalla kankaalla, 25 m mpy korkeudella on vierekkäin ainakin kaksi suhteellisen matalaa painannetta hiekkakuopan ja metsäautotien välissä. Painanne 1 on kooltaan noin 5 x 3 metriä ja painanne 2 on kooltaan noin 4 x 3 metriä, ks. alakohteet.
Hiekkakuopan lounaispuolella noin 20 m mpy olevalta alueelta on maanpinta kuorittu pois, ja näkyvissä on ”punamultaläiskiä”, nokista hiekkaa sekä yhtenäisempi punertava kerros hiekkakuopan länsileikkauksessa. Läiskien yhteydestä on löytynyt keramiikkaa, kvartsia ja palanutta luuta sekä mahdollista rautakuonaa.
Hiekkakuopan länsipuolella, muinaisella luoteeseen katsovalla pienellä niemellä on ainakin neljä painannetta. Kolme isompaa painannetta sijaitsevat ylemmällä noin 20 m mpy olevalla terassilla, ison maakiven pohjoispuolella ja yksi pienempi alemmalla noin 15 m mpy olevalla terassilla. Painanne 3 on kooltaan noin 6 x 5 metriä, painanne 4 on kooltaan noin 8 x 6 metriä, painanne 5 on kooltaan noin 4 x 4 metriä ja painanne 6 on kooltaan noin 4 x 3 metriä. Alue on raivattu ja maanpinta on paikoin rikki, mutta painanteet lienevät suurelta osin ehjiä. Löytöinä on talletettu keramiikkaa molemmilta terasseilta sekä jonkin verran kvartsia. Yksi suuren siirtolohkareen sivuista näyttää kuumuuden rapauttamalta; aivan kiven juurelta on löytynyt niin ikään keramiikkaa.

Viidankangas 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Suurijärven eteläpuolella, Uuperinmäki –nimisen kallioisen mäen kaakkoisjuurella, vastapäätä Viidankangas 1:n asuinpaikkaa, muinaisen merenlahden koillisrannalla. Kivikautinen asuinpaikka erottuu koilliseen viettävän pellon reunassa noin 100 m pitkänä vaaleana hiekka-alueena, joka seurailee 20 m mpy olevaa terassia. Pellossa olevan löytöalueen ja sen luoteispuolella kulkevan metsäautotien välissä on pienialainen nuorta sekametsää kasvava alue, jonne asuinpaikka saattaa ylettyä. Metsäalue on ilmeisesti hiekanotosta syntyneiden kuoppien rikkoma. Maaperä on hienoa hiekkaa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu keramiikkaa, hioimen katkelma, kvartsi- ja porfyyri-iskoksia sekä palanutta luuta.

Heinlahti (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kotkan ja Pyhtään rajalla sijaitseva keskiaikainen rajakivi on osoittanut Pyhtään ja Kymin hallintorajaa. Kivessä on nuorempia hakkauksia.
Kiven alkuperäinen paikka sijaitsi työmaa-alueen reunassa Sutelantien varressa. Kiven vierellä oli lisäksi kivilouhos ja muuta teollista toimintaa. Koska kiven alkuperäinen suhde ympäristöön oli tuhoutunut, siirrettiin se VT7:n suunnitellun uuden linjauksen vuoksi sopivaan paikkaan.

Norssaari (Taide)
Historiallinen; Venäjänkielisiä kalliohakkauksia (nimiä), jotka sijaitsevat Norssaaressa olevalla jyrkällä rantakalliolla saaren länsirannalla tien pohjoispuolella. Hakkaukset ovat pääasiassa 1900-luvun alusta. Ne liittyvät Keisarinsatamaan, jossa Suomessa matkailevan keisarin saattolaivasto oli redillä. Tällöin upseereilla oli tapana soudattaa itsensä maihin ja hakkauttaa nimikirjaimiaan silokallioon lähelle rantaviivaa.

Mattila Rantakallio (Taide)
Historiallinen; Kuusankosken pohjoisosassa, Voikkaan alueella, Kymijoen pohjoisrannalla on kallioon hakattu kuvioita/kirjaimia. Kalliohakkaus on tehty Kymijoen rannasta noin 50 metrin päässä sijaitsevaan pieneen kalliopaljastumaan. Kalliohakkaus sijaitsee Pentti Raitovuoren omistaman omakotitalon pihamaalla, asuinrakennuksen ja autotallin välissä. Itse hakkaus on 22 cm pituinen ja noin 2,5 cm korkuinen. Kyseessä on todennäköisesti kyrillisin kirjaimin toteutettu sana tai lyhenne.
Vuoden 2014 inventoinnissa kalliohakkausta ei pystytty paikantamaan.

Mansikkalahti (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkauksia Mansikkalahden uimarannalla.
Pohjoisin kalliohakkaus on keskeneräiseksi jäänyt Suomen vaakuna. Kooltaan se on noin 180 x 130 cm. Vaakuna on hakattu sileään rantakallioon ison siirtolohkareen eteläpuolelle. Vaakunan itäpuolella on havaittavissa jälkiä jostain muustakin hakkauksesta. Kyseessä on mahdollisesti jonkin kirjoituksen osa. Hakkaukset ovat peräisin 1900-luvulta.
Vaakuna-hakkauksen eteläpuolella, mereen viettävässä rantakalliossa Mansikkalahden uimarannan laiturin edustalla, on lisäksi pienempialaisia hakkauksia 10 x 25 m kokoisella alueella.

Salakanniemi (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkaukset sijaitsevat luotomaisella kallioniemekkeellä Hirssaaren koillisnurkassa, niemekkeen pohjoisosassa. Hakkaukset ovat peräisin 1900-luvulta.

Jumalniemi (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Huumanpohjan ja Sunilanlahden väliin jäävän Jumalniemen eteläosassa sijaitsee mahdollisesti 1700- ja 1800-lukujen linnoitustöihin liittyvä kivenlouhintapaikka. Kohteessa on osittain sammaloitunut n. 2 x 1,5 m kokoinen, muodostaan epäsäännöllinen, kahden kivikerroksen paksuinen kivimuodostelma sekä suuria lohkokiviä. Kallionkoloissa on kivikiiloja ja kalliossa paikoitellen porausjälkiä.

Heikkilä/Ukonpalo (Kivirakenteet)
Keskiaikainen; Peippolan ja Ratulan kylien välinen rajakivi sijaitsee pienellä kalliopaljastumalla kuusimetsässä. Itse kivirakenne on kooltaan noin 4,5 x 2 metriä. Keskellä rajamerkkiä on pyöreä keskuskivi ja reunoilla rajan suuntaa osoittavat viisarikivet.
Kirjallisten lähteiden perusteella Peippolan ja Ratulan kylien välinen raja, jolla rajamerkki sijaitsee, olisi vahvistettu kesäkäräjillä 1466 (Kokkonen 1927).

Siikakoski (1000006112) (Taide)
Historiallinen; Kymijoen Siikakosken itärannalla, Munkholman saarta vastapäätä olevan rantakallion luoteiskärjessä on kolme joen pinnan korkeutta osoittavaa vaakaviivaa ja päivämäärää. Hakkaukset on tehty vuosina 1898 ja 1899.

Varissaari (1000006113) (Taide)
Historiallinen; Kotkansaaren kaakkoispuolella sijaitsevan Varissaaren rantakallioilla on lukematon määrä 1700–1900-luvuilta peräisin olevia kalliohakkauksia, mm. vuosilukuja ja nimikirjaimia.
Vanhimmat hakkaukset, 1788 ja 1794, on tehty saaren pohjois- ja etelärannan avokallioille. Ne liittyvät Ruotsinsalmen merilinnoituksen varustamiseen, missä yhteydessä saarelle rakennettiin Fort Elisabetin linnoitus.

Sammalsaari (1000006114) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Punagraniittinen siirtolohkare sijaitsee avokalliolla, noin 50 metriä Sammalsaaren pohjoiskärjestä etelään Pyhtään ja Kymin rajalla. Kivessä on mahdollisesti kirkkoa symboloiva hakkaus.

Kimola Kukkulinna (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kukkulinna on kallioinen mäki Kimolanlahden pohjoisrannalla, Kimolan kanavan kaakkoispuolella. Katajaa kasvalla kallioisella laitumella on matala epämääräinen kiveys. Paikan kasvillisuudessa on perinnemaiseman piirteitä.

Keltti Pellontaustantie (Hautapaikat)
Historiallinen; Kuusankosken eteläosassa, Kuusankosken–Korian -valtatieltä Alataloon vievän kylätien alta, länteen viettävästä rinteestä on tullut esiin luita sekä palmikko tai peruukki, kun sadevesi on kuljettanut tiestä maata mukanaan. Hautapaikan maa on hiekkaa ja ruskomultaa.
Keltintien ja Pellontaustantien risteyksessä olevan kolmionmuotoisen risteysalueen keskellä sijaitsee luonnonmuistomerkiksi rauhoitettu vanha mänty. Sen kohdalta on soranoton yhteydessä joskus v. 1938–40 tullut esiin kaksi pääkalloa. Haudattujen kerrotaan olevan venäläisten ampumia sotavankeja 1700-luvulta (lähde: Jorma Taavila 2006).

Keltti Lauttavalkama (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen rantajyrkänteen päällä, lauttavalkamaan vievän tien pohjoispuolellan, ns. Pentik-paviljongin pysäköintialueen etelänurkasta 20 m etelään. Hiekkaperäisessä maastossa kasvaa vesakkoa.
Kymijokeen laskevan uran jyrkkää, pohjoisenpuoleista yläreunaa noudatteleva, 70 m pitkä maavalli, jonka leveys on 1 m ja korkeus 1 m. Valli on eteläosastaan itä – länsi –suuntainen mutta se kääntyy keskikohdastaan lähes suorakulmaisesti ja on pohjoisosassa pohjoinen – etelä –suuntainen. Valli madaltuu pohjoispäässä. Vallin suojan puolelle on kaivettu 0,5 m leveä ja 0,2 m syvä ura. Länsipäässä erottuu vielä heikosti 10 m matkalla vallikäytävä, jonka leveys on 2 m ja korkeus ympäröivästä maastosta 0,3 m.
Kymijokeen laskeutuvan uran pohjalla kulkee tie, joka on aikanaan vienyt lauttavalkamaan, jossa on ollut joen ylityspaikka. Uran eteläpuolella on myös ollut valli, joka on tuhoutunut. Vallit ovat varmistaneet joen ylityspaikkaa, jossa sijaitsi Venäjän ja Ruotsin raja vuosina 1743 – 1808. Uran eteläpuolelle rakennettu valli on tuhoutunut, kun kohdalle on rakennettu toisen maailmansodan aikainen Kymijokilinjan linnoite. Vuoden 2008 inventoinnissa tutkittiin ainoastaan tieuran pohjoispuoli.
Noin 10 metrin kohteesta pohjoiseen on maata käsitelty kaivamalla 1980-luvulla. Alueelle on asennettu läheisen Pentik-paviljongin sadevedenkeräysjärjestelmän putket ja kokoojakaivot. Valli loppuu eteläpäästään noin 15 metrin päähän viemäreistä. Vallin päällä kasvaa kaikenikäistä lehtopuustoa. Kohde sijoittuu Natura- ja lehtojensuojelualueelle. Kymijoen ranta on herkkä maanvyörymille, joten eroosio voi vaurioittaa kohdetta. Viimeisin suuri sortuma on tapahtunut 1990-luvun lopulla.
Kohde tarkastettiin vuoden 2012 inventoinnissa ja se oli yllä olevan, kuvauksen mukaisessa kunnossa.

Nappa Lauttavalkama (Kulkuväylät)
Historiallinen; Elimäen pohjoisosassa, valtatie 6:n ja Kymen paviljongin eteläpuolella, Kymijoen pohjoisrannalla on 1700–1900-luvuille ajoittuvia taisteluhautoja, Ylisen Viipurintien vanha lauttavalkama ja tienpohja.
Kymijoen rantajyrkänteen päällä, lauttavalkamaan vievän tien eteläpuolella ollutta vallia on sen muodon perusteella hyödynnetty ensimmäisen maailmansodan aikaisen juoksuhaudan rakentamisessa, joten 1700-luvun valliakin voi vielä olla jäljellä. Nykyinen taisteluhauta kuuluu ns. Kymijoki-linjaan. Taisteluhaudan alkuosan muoto on samankaltainen kuin 1740-luvun kartassa kuvatun vallin. Taisteluhaudan syvyys on noin 1,5 metriä ja penkan leveys noin 5 metriä. Taisteluhaudan kokonaispituus on noin 150 metriä. Kohde on kohtalaisen hyvässä kunnossa. Napan Lauttavalkama liittyy joen vastakkaisella rannalla oleviin Kuusankosken Ruotsulan reduttiin (1000001935) ja Ruotsulan Lauttavalkamaan (1000006136).
Kohteeseen liittyy lauttavalkama sekä sinne johtava tie, joka on yksi näyttävimmistä muinaistien kulumaurista Suomessa. Tien rinneosuus on selkeä ja se on säilyttänyt hyvin avoimen muotonsa. Lauttapaikan alatasanne ja varsinainen lauttaranta on kasvanut täysin umpeen. Varsinaiseen lauttapaikkaan on tuotu täytemaata tai sitä on kaivettu läheisen Kymen paviljongin viemäri- ja sadevesijohtojen asentamisen aikana 1980-luvulla. Sadevesiviemärilinja on johdettu vanhan tiepohjan sivulla alas Kymijoen rantaan. Alhaalla rannassa on kaksi betonista viemärikaivoa, jotka eivät ilmeisesti ole enää käytössä. Vanhaa tiepohjaa on käytetty paviljongin paikoitusalueen sadevesiviemäröinnin johtamiseen. Yksi tarkastusputki ja kaivo sijaitsevat rinteen keskiosassa.
Kohde tarkastettiin vuoden 2012 inventoinnissa ja sen todettiin olevan ylläolevan kuvauksen mukaisessa kunnossa.

Ruotsula Kaivomäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuusankosken eteläosassa, Kaivomäki -nimisen kalliokohouman pohjoisrinteessä, metsittyneen pellon vieressä on venäläisten leiripaikka. Mäen pohjoisreunan juurella, sen keskiosasta koilliskulmaan on 9 soikeahkoa tai pyöreää kuoppaa, joiden halkaisija on keskimäärin 2 m ja syvyys 0,5 m. Näiden lisäksi on alueen itäpäässä laakea viisikulmainen kuoppa, jonka koko on 5 x 7 ja syvyys 0,5 m.
Pellon reunasta 50 metriä etelään suuri, hirsikehikkoinen kaivo. Alueella kerrotaan sijainneen myös venäläisen varuskunnan parakkeja. Niiden perustuksia tai muita niihin mahdollisesti liittyviä rakenteita ei kuitenkaan ole näkyvissä.
Hirsirakenteinen kaivo sijaitsee Ruotsulan keskiajalta periytyvän kylätontin (ks. Ruotsula (Rotzula)) vanhan rintapellon etelälaidalla, joten se on voinut olla jo kyläläisten käytössä. Ruotsulan alueella sijaitsi 1700-luvulla venäläinen varuskunta, joka lienee käyttänyt kaivoa. Koko laaja metsämäki on saanut nimensä kaivon mukaan. Noin 1,5 x 1,5 metrin kokoinen hirsirakenteinen kaivo sijaitsee 50 metrin etäisyydellä pellon reunassa olevasta ladosta. Kaivon hirsikehikko on osittain sortunut. Näkyvillä on kaikkiaan 4 hirsikertaa. Ylhäältä avoimessa ns. kansihirsikehikossa on näkyvillä kaksi hirsikertaa. Niiden alapuolista kehikkoa on tuettu kivillä. Kaivon syvyys on tällä hetkellä 1 metri eikä siinä ole vettä. Kaivo on saatettu täyttää turvallisuussyistä maalla. Kaivon pohjoisreunalla on iso yli metrin korkuinen maakivi.
Kohde on nykyisin metsittynyttä peltoa, jota kiertää lounaassa noin 100 metrin päässä pellon reunasta selvästi erottuva avo-oja. Oja päättyy alarinteessä noin metrin syvyiseen kuoppaan. Reunaojan suuntaisesti kulkee 3 pienempää ojaa, jotka ovat täyttymässä ja häviämässä näkyvistä. Alueelta puuttuvat muusta metsästä poiketen kaikki kivet. Peltoalueella kasvaa yli 50-vuotiaita kuusia sekä nuorta lehtipuustoa, pihlajaa, vaahteraa, raitaa, tammia (metsän rehevyydestä kertovat tammi vaahtera taikinamarja, tuomi, lehtokuusama, lumiherne, puna-ailakki).

Ruotsula Ulvi (Hautapaikat)
Historiallinen; Kuusankosken eteläosassa, aivan Kymijoen rannan tuntumassa, Ruotsulan redutin itäpuolella ovat perimätiedon mukaan sijainneet venäläisten sotilaskirkko ja sotilashautausmaa. Kirkon on arveltu seisseen peltosaarekkeella sijaitsevan ladon kohdalla. Ladon pohjoispäädyn molemmat nurkat on nostettu kiville. Vuoden 1967 (Ahvenisto 1967) inventoinnin yhteydessä mainittu nurkkakivi on hävinnyt, muuten paikka on säilynyt koskemattomana. Pellot ympäröivät latoa muuten paitsi sen eteläpuolella, jossa lato sivuaa vanhaa tienpohjaa; ladon välitön ympäristö on pusikoitunut. Ladon pohjoispuolella, redutin koilliskulmassa kerrotaan sijaitsevan venäläisen varuskunnan hautausmaan. Aluetta ei ole tutkittu ja se on nykyisin peltona.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Ladon eteläpuolen kynnetyn pellon pintapoiminnassa ei tullut löytöjä.

Ruotsula Lauttavalkama (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuusankosken eteläosassa, mm. Ruotsulan redutin eteläpuolelta kulkee peltojen halki vanha Viipurin–Hämeenlinnan tie, joka on merkitty nykyiselle paikalleen 1800-luvun alussa ja on mahdollisesti ollut siinä jo keskiajalta lähtien. Tie on ollut käytössä ainakin jo Kustaa Vaasan aikana oikotienä kuljettaessa Ylistä Viipurintietä pitkin. Vuodesta 1712 lähtien se oli varsinainen valtatie Viipuriin, jolloin vanhempaa pohjoisempaa tietä käytettiin vähän. Turun rauhan (v. 1743) jälkeen molemmin puolin Kymijokea oli sijoitettu rajavartiostot ja tulliasemat.
Ruotsulan puolella tien linjaus on sijoittunut keskellä peltoaukeamaa ja se on kynnetty vuonna 1968 pelloksi. 1810-luvulla rakennettiin valtatie Alakylään ja Vilppulaan, ja kun lauttapaikkakin siirrettiin sinne Lauttavalkamasta, jäi tie vähälle käytölle. Vanhojen karttojen perusteella on tie jo ainakin vuonna 1804 ollut nykyisellä paikallaan.
Tienpohja erottuu pellon ja rannan välisellä vyöhykkeellä. Tie on osittain sortunut ja sortumakohta on suojattu puisilla kaiteilla vuonna 2006. Tiepohjan ala-osa on suhteellisen hyvin säilynyt. Rannassa ei ole havaittavissa mitään varsinaisia lauttapaikkaan liittyneitä rakenteita. Tiealuetta on maisemoitu kesällä 2006 Museoviraston hoitoyksikön suorittamilla raivauksilla.

Mattila Pessankoski (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkaus on tehty vuonna 2002 valmistuneen Pessankosken uuden maantiesillan itäpuolella olevan kallion pintaan, noin 12 metrin päähän kohteen länsipuolella olevasta kiinteistörajapyykistä ja noin 10 metrin päähän Kymijoen ranta-alueella olevasta kiinteästä metallisesta mattojenkuivaustelineestä. Rannassa on veneidenlaskupaikka ja sinne johtava hiekkatie päättyy juuri kalliohakkauksen kohdalle. Kymijoki virtaa noin 20 metrin päässä.
Kalliohakkaus on valtakunnallinen mittauspiste Pessankosken rantakalliossa vuodelta 1861. Pisteen numero on 33. Hakkauksessa on kaksi riviä, joista ylemmällä rivillä on XXXIII. ja alemmalla 18 (rombi-tähti) 61. Numerot on hakattu punertavaan, loivasti länteen viettävään laakeaan graniittikallion pintaan. Teksti on hakattu suuntaan E-W. Hakkaus on 63 cm:n levyinen ja 30 cm:n korkuinen. Hakkausjäljen syvyys on 0,5 cm. Kohde sijaitsee rantaan laskeutuvan soratien päässä.
Kalliohakkauksen merkinnät liittyvät Venäjän vallan aikana, 1860-luvulla suoritettuun sotilaalliseen kartoitustyöhön, jossa luotiin Suomenlahdelta Tornionjoelle ulottuva maamme läpäisevä kiintopisteverkosto. Verkostolinjaan kuului yhteensä 90 kiintopistettä. Niistä yksi, numero 33, sijoittui silloiseen Valkealan Mattilan kylään Pessankosken rannalle.
Vuoden 2014 inventoinnissa ei kohdetta pystytty paikantamaan. Koordinaatit ja kohteen kuvailu ohjaavat Pessankosken maantiesillan länsipuolelle eikä itäpuolelle kuten yllä mainitaan. Varsinaisen inventoinnin jälkeen etsinnöissä auttanut paikallinen oli tarkastanut paikalliselta historian harrastajalta kaiverruksen sijainnin ja löytänyt sen lopulta hiekan alta muutaman metrin päästä mj-rekisterin koordinaatteihin nähden. Kaiverrus peitettiin kuvauksen jälkeen uudelleen hiekalla.

Mussalo Takakylä 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilut sijaitsevat Mussalon saaren Takakylän pohjoispuolella, Rajakalliontien eteläpuolella, tien välittömässä läheisyydessä. Maasto on tasaisesti lounaaseen viettävää hakkuualuetta. Miilut ovat kooltaan 9-12 x 5-6 m. Korkeutta niillä on 40-100 cm.
Alue on kaavoitettu pientalorakentamista varten.
Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998–2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi.
Kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen.
Kartoitetuista kohteista neljä on merkitty Mussalo Takakylä 1 -alakohteiksi, muut kohteet (miilut 273, 281, 284. 287, 290, 293, 296, 299) ovat olleet nyttemmin rakennetuilla alueilla. Näistä miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.

Mussalo Takakylä 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pohjoisluoteesta eteläkaakkoon kulkeva 12 metriä pitkä, 1,2 metriä leveä ja noin 50 cm korkea aita sijaitsee Rajakalliontien eteläpuolella olevan kapean polun varressa.

Mussalo Takakylä 3 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pohjoisluoteesta eteläkaakkoon kulkeva 16 metriä pitkä, merin levyinen ja 80-90 cm korkea kiviaita sijaitsee Rajakalliontien eteläpuolella soratien vieressä.

Långön Båksudden (Kivirakenteet)
Historiallinen; Långön etelärannalla Båksuddenin avokalliolla 60-70 m päässä rantaviivasta on kivikehä ja kiveys. Lähempänä rantaa on kaksi nk. ryssänuunia. Kivikehän halkaisija on noin 5 metriä ja vallin korkeus 0,6 m. Suorakaiteen muotoinen kiveys sijaitsee kivikehästä noin 10 m päässä. Kiveys on mantereen puolelta avoin kivikehä. Kiveyksen sivujen mitat ovat 1,6 x 1,2 m ja korkeus noin 0,5 m.

Ristinkangas (Hautapaikat)
Historiallinen; Kouvolan Mäkikylässä Eskolanmäen kaupunginosan eteläpuolella ja Pyydysmäen länsipuolella sijaitsevalle Ristikankaalle on haudattu 1700-luvun sodissa kaatuneita, Itämaisen sodan aikana 1853-56 menehtyneitä venäläisen varuskunnan sotilaita, Riihimäki-Pietari radanrakentajia sekä Kouvolan kylän asukkaita. Paikalle on vuonna 1987 pystytetty muistomerkki. Kohteen tarkkaa sijaintia tai laajuutta ei tunneta. Muistomerkin läheisyyteen on tehty alkuvuodesta 2005 putkikaivantoja luvatta.

Ristinkallio (Taide)
Historiallinen; Vanhan Viipurintien pohjoispuolella sijaitsevaan kalliopaljastumaan on hakattu lähes tasavartinen risti, jonka sakarat noudattavat suunnilleen pääilmansuuntia. Pidempi ristivarsi on 230 cm ja lyhyempi 200 cm. Hakkausura on V-mallinen. Pidempi ristivarsista saattaa olla luonnon muovaama, joten ristikuvio on saatu aikaiseksi lisäämällä toinen ristivarsista. Perimätieto ajoittaa hakkauksen 1700-luvulle.

Lakiasuo Sydänmaansilta (Kulkuväylät)
Historiallinen; Suosillan jäännökset sijaitsevat Lakiasuon turvetuotantoalueen eteläpäässä, ajoväylän leikkauksessa noin 80 cm nykyistä ajouraa alempana. Suosilta esiintyy vielä vuoden 1966 peruskartalla ja perimätiedon mukaan se on ollut käytössä ainakin jo 1860-luvulla.

Skitunäs (Työ- ja valmistuspaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Skitunäsintien ja Tyyslahdentien välisen yhdystien luoteispuolella, Skitunäsintien risteyksestä 90 m koilliseen. Maasto on kivikkoisen mäen rinnettä, jossa erottuu loivasti lounaaseen viettävä poukama. Poukaman lounaispuolella on kaksi selvää muinaisrantaa (noin 12,5–13 ja 15 m mpy), jotka yhdystie leikkaa. Alueella on ollut hakkuut 1990-luvulla ja nykyisin paikalla kasvaa nuorta sekametsää. Poukama on ollut merenlahden tuntumassa aivan kivikauden lopulla tai varhaismetallikaudella. Paikka on helppo saavuttaa Skitunäsintieltä ja sopii opastuskohteeksi.
Poukamasta on metsä-äestyksen jäljiltä todettu kaksi kvartsinkäsittelypaikkaa. Löytöpaikka 1 (P = 6703472, I = 3475449, Z = 14–15). sijaitsee tieltä noin 15–20 m pohjoiseen. Sammalpeitteisessä maanpinnassa erottuu 4 x 2 metrin alalla runsaasti erikokoisia kvartsikappaleita. Kvartsi ovat selvästi lohkottuja ja iskemällä työstettyjä. Suurimmat ovat noin nyrkin kokoisia. Löytöpaikka 2 (P = 6703449, I = 3475449, Z = 14–15) sijaitsee yhdystien luoteisreunan ojaleikkauksessa, jossa kvartseja erottuu 3 x 1 metrin alalla. Molemmilla löytöpaikoilla kvartsit muodostavat noin 20 cm paksuisen kerroksen ja erottuvat hyvin maanpintaan. Aluetta on käyty läpi 1990-luvulla, mutta vastaavia keskittymiä ei ole tavattu muualta poukaman kohdalta.
Kyseessä on tyyppinä harvinainen raaka-aineen käsittelypaikka, joka sijainnin perustella ajoittuu kivikauden lopulle tai varhaismetallikaudelle. Mahdollisesti kvartsia on käsitelty aivan silloisen rantaviivan tuntumassa. Muinaisjäännös on rajattu poukaman ja muinaisrantojen mukaisesti, mutta luotettava määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2). Mikäli kohde varmistuu esihistorialliseksi, on perusteltua nostaa se muinaisjäännöstyyppinä rauhoitusluokkaan 1.

Kauka-Hiekka (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Korsnäsin harjanteen länsipuolella Kyrkoby Korsnäsbottnenin lahdelle johtavan metsätien varressa, Strukankallioille johtavasta tienristeyksestä 80 m etelään. Maasto on tasaista tai loivasti etelään viettävää mäntykangasta, jonka maaperä on hiekkaa. Kohdan lounaispuolella avautuva kangas on ollut kivikauden jälkipuoliskolla kallio- ja kivikkoharjanteiden väliin jäävää rantapoukamaa (17,5 m mpy). Paikka on helppo saavuttaa Strukankalliontieltä, joka on kuitenkin suljettu puomilla 150 m pohjoiseen.
Paikan tarkastuksessa käytiin läpi tien ojaleikkausta, muttei havaittu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä. Topografian ja löytöjen perusteella kyseessä on kuitenkin todennäköisesti asuinpaikka. Kohteen laajuutta ei tunneta ja se on rajattu ilmoitetun löytöpaikan perusteella tien kohdalle. (rauhoitusluokka 2).

Hästmossabacken (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 ja Purolaan johtavan Alakyläntien risteyksestä 800 m kaakkoon, Alakyläntien itäreunassa olevan hiekkakuopan kohdalta erkanevan metsätien risteyksestä 115 m itään. Maasto on pohjoisesta etelään suuntaavan harjun itäpuolella oleva, harvaa mäntymetsää kasvava niemeke, jonka maaperä on hiekkaa. Niemekkeen itäpuolinen laakso on suurimmaksi pelloksi raivattua suota. Laakso on ollut myöhäiskivikaudella matalan merenlahtea ja muodostanut asuinpaikan kaakkoispuolelle loivarantaisen ja suojaisan poukaman. Paikka on helppo saavuttaa maantieltä.
Niemekkeen keskellä olevalta tasanteelta 30 m etelään, metsäajourasta on otettu talteen myöhäiskivikautisia asuinpaikkalöytöjä. Syvän (30 cm) metsäajouran keskivaiheilla on maanpinnassa hiekan seassa pieniä saviastianmuruja ja palaneen luun siruja. Löytöpaikan kohdalla erottuu myös matala painanne (halk. 2 m). Löytöjen ja maaston perusteella kyseessä on asuinpaikka. Muinaisjäännöksen laajuutta ei tunneta ja se on rajattu niemekkeen kaakkoisosaan poukaman mukaisesti. Asuinpaikan maasto vaikuttaa ajouraa lukuun ottamatta melko ehjältä.
Niemekkeen keskellä tasanteen itäpuolella erottuu myös kaksi pyöreää hiilimiilua. Näistä pohjoisempi on halkaisijaltaan noin 17 m ja etelän puoleinen noin 13 m. Molempia miiluja kiertää osin epäselvä katkoviivamainen oja. Rinnevarjosteessa alueella erottuu kolmas hiilimiilu, joka on tuhoutunut rakennustöiden yhteydessä.
Vuonna 2014 kohteen koordinaattipisteestä noin 60 metriä pohjoiseen ja lounaaseen on löytynyt metallinetsinnän yhteydessä kivikautisia asuinpaikkalöytöjä (KM 40461: 1-7). Kyseisiltä löytöpaikoilta on havaittu myös painanteita.
Muinaisjäännösaluetta laajennettiin vuoden 2019 inventoinnin perusteella koilliseen niin, että alue pitää sisällään molemmat ehjät hiilimiilut. Kivikautisen asuinpaikan tarkempi rajaaminen vaatisi tarkkuusinventoinnin tms. kohdennetun arkeologisen tutkimuksen.

Villströmsbäcken 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 ja Pyhtään kirkonkylään johtavan Pyhtäänkujan risteyksestä 210 m luoteeseen, Suuren rantatien varressa. Maasto on kallioisen ja kivikkoisen mäen koillisreunaan muodostunutta hiekkakumpareikkoa, jossa kasvaa havupuuvaltaista sekametsää. Kumpareikon halkaisee sen poikki kulkeva Suuri rantatie, jonka varressa on useita vanhoja hiekanottokuoppia ja yksi äskettäin laajennettu kuoppa. Kumpareikon koillispuolella virtaa ojitettu Villströmsbäcken kohti kaakkoa. Paikka on ollut kivikaudella suurehkojen kalliosaarien väliin jäävän salmen rikkonaista saaristoa (17,5–20 m mpy). Paikka on helppo saavuttaa maantieltä.
Inventoinnissa saatiin talteen saviastianpaloja ja muita asuinpaikkalöytöjä tien lounaispuolelle äskettäin laajennetun hiekkakuopan pohjoisreunasta, kuoritusta maanpinnasta ja hiekkakuopan leikkauksesta. Löytöjä poimittiin noin 7 x 2 metrin matkalta, kuopalle pohjoisesta johtavan vanhan ajouran päästä sekä ajouran itäpuolella olevan maakiven ja niemekkeen kohdalta. Joitakin löytöjä kerättiin myös hiekkakuopan seinämästä maakiven alapuolelta. Kuoritulla alueella erottui muutamia palo- ja nokimaaläikkiä. Niemekkeen itäpuolella, vanhan hiekkakuopan seinämässä löytöjä ei havaittu. Löytöjen ja maaston perusteella paikalla on kivikautinen asuinpaikka. Todennäköisesti asuinpaikasta on vain rippeet jäljellä hiekkakuopan pohjoisreunassa. Tuoreen kuopan pintamaat ja kivet on kasattu valliksi kuopan länsipuolelle. Maakasoja ei tarkastettu. Muinaisjäännöksen laajuuden määrittäminen edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Villströmsbäcken 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 ja Pyhtään kirkonkylään johtavan Pyhtäänkujan risteyksestä 550 m luoteeseen, Suuren rantatien pohjoispuolella, uudelta hiekkakuopalta tietä pitkin 280 m ja oikealle erkanevaa metsäpolkua vajaat 100 m pohjoiseen. Maasto on kallioisen ja kivikkoisen mäen koillisreunaan muodostunutta hiekka- ja soraharjannetta, jossa kasvaa havupuuvaltaista sekametsää. Harjanteen pohjoisosassa on tasanne (30 x 12 m), jonka länsi- ja itäreunamissa erottuu vanhoja matalia hiekkakuoppia, jotka ovat täysin metsittyneet. Tasanne on ollut luonnontilaisena huomattavasti nykyistä laajempi. Koillispuolella virtaa ojitettu Villströmsbäcken kohti kaakkoa. Paikka on ollut kivikaudella suurehkojen kalliosaarien väliin jäävän salmen rikkonaista saaristoa (17,5–20 m mpy). Paikka on helppo saavuttaa maantieltä, mutta muinaisjäännös vaikea hahmottaa.
Tasanteelta on löydetty saviastianpaloja ja kvartsia pohjoisosaan tehdystä koekuopasta sekä siitä 10 m etelälounaaseen, tasanteen länsireunassa erottuvan ison maakiven kohdalta ja vanhan hiekkakuopanseinämästä. Maaston perusteella kyseessä on asuinpaikka, joka löytöjen ja korkeuden perusteella ajoittuu myöhäiskivikaudelle. Metsässä erottuu myös joitakin painanteita tai kuopanteita, jotka liittyvät ilmeisesti hiekanottoon. Hiekanoton takia lähiympäristön topografiaa ja muinaisjäännöksen laajuutta on vaikea hahmottaa. Onkin mahdollista, että suuri osa asuinpaikasta on tuhoutunut. Muinaisjäännös on rajattu 10–15 m leveän tasanteen ja kuopan reunojen mukaisesti, mutta sen laajuuden arviointi edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Nygård 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 850 m valtatieltä 7 pohjoiseen, Länsikylän Nygårdin tilan päärakennuksesta 700 m lounaaseen. Maasto on kivikkoista moreenimäkeä, jonka alarinteisiin on kerrostunut hiekkaa tai hiesua. Alueella kasvaa nuorta tiheää lehtipuuvaltaista sekametsää. Nykyisin soiden ympäröimä mäki on ollut kivikauden lopulla suojaisan merenlahden saari (15–17,5 m mpy), jonka eteläreunassa on avautunut poukama. Paikka on helppo saavuttaa tilustieltä, mutta vaikea hahmottaa maastossa.
Löydöt on kerätty 1980-luvulla metsänistutuksen yhteydessä äestyksessä rikkoutuneesta maanpinnasta ja koekuopista. Löytöpaikka 1 (P = 6709640, I = 3481640, Z = 15) sijaitsee talosta 600 m lounaaseen mäen koillispuolella ja tilustieltä 20 m länteen, lähes tasaisella maalla. Sen kohdalla on pieni hiekka-alue (3 x 1 m), josta löydöt on kerätty 10–25 cm:n syvyydestä. Maa löytöpaikalla oli punaista. Löytöpaikka 2 (P = 6709533, I = 3481655, Z = 15) on edellisestä 110 m eteläkaakkoon ja 10–15 m tilustien itäpuolella, mäen itärinteessä, pienellä harjanteiden rajaamalla tasanteella, joka viettää hyvin loivasti kaakkoon. Maaperä on rapakivensekaista hiesua. Löydöt on otettu talteen 10 cm:n syvyydestä. Löytöpaikka 3 (P = 6709484, I = 3481543, Z = 15) sijaitsee 125 m edellisestä lounaaseen, mäen eteläpuolella, loivasti etelään viettävässä rinteessä. Kohta on muinaista poukamaa, jonka maaperä on hiesua. Löydöt ovat olleet aivan pinnassa. Kaikki paikat ovat pienialaisia (20–30 x 15–20 m), mutta voidaan leiriytymiseen sopivan topografian – pieni poukama - ja löytöjen perusteella luokitella asuinpaikoiksi. Löytöjä ei ole tavattu muualta alueelta. Ilmeisesti kyse on myöhäiskivikautisen suojaisan merenlahden pesäkkeisistä kausiasuinpaikoista. Kohteiden tarkempi määrittely edellyttää koekaivauksia.
VT 7:n uuden linjauksen vuoksi paikalla tehtiin arkeologisia tutkimuksia kesällä 2009. Tällöin tutkittiin asuinpaikan laajuus suhteessa tielinjaan.

Långkärrsskogen 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, paikalle johtavan tien risteyksestä 480 metriä pohjoisluoteeseen, luoteeseen ja pohjoiskoilliseen johtavien metsäautoteiden risteyksen luoteispuolella. Maasto on kivikkoisen mäen etelä- ja kaakkoisreunassa oleva hiekkatasanne, joka viettää hyvin loivasti etelään ja kaakkoon. Se on ollut myöhäiskivikaudella suojaisan merenlahden saaren eteläistä rantaa (17,5 m mpy). Mäen korkeimmalla kohdalla (20 m mpy) on suuria kivilohkareita. Alueella kasvaa nuorta männikköä ja sekametsää. Paikka on helppo saavuttaa, mutta metsikön takia vaikea hahmottaa maastossa.
Löydöt on kerätty 1980-luvun puolivälin tienoilla äestetystä metsämaasta kahdesta pesäkkeestä, jotka sijaitsevat teiden risteyksestä 25 ja 40 m luoteeseen sekä pohjoiskoilliseen johtavan metsätien reunasta 10–20 m länteen. Löydöt on paikannettu 2006 inventoinnissa löytäjän osoittamien kohtien perusteella isojen kivilohkareiden kaakkoispuoliselle tasanteelle, 25 x 25 metrin alalle (löytöalueen keskikoordinaatit P = 6709237, I = 3481006, Z = 17,5 m mpy). Maasto soveltuu hyvin leiriytymiseen ja kohde on luokiteltu löytöjen perusteella myöhäiskivikautiseksi saariasuinpaikaksi. Muinaisjäännöksen laajuuden määrittäminen edellyttää kaivauksia.
VT 7:n uuden linjauksen vuoksi paikalla tehtiin arkeologisia tutkimuksia kesinä 2009-2010. Vuonna 2001 tutkittiin asuinpaikan laajuus suhteessa tielinjaan. Kesän 2010 tutkimuksissa asuinpaikan keskeinen osa rajattiin koekuopin ja muinaismuistoalueen pohjoisraja tielinjan suuntaan täsmennettiin: kohteen pohjoisreuna on tielinjasta noin 20 metrin päässä. Kaivaus kohdistettiin asuinpaikan ydinalueelle, josta tuli odotettua enemmän löytöjä: saviastianpaloja, palanutta luuta, iskoksia ja kiviesineitä (mm. siimanpaino, piinuolenkärki ja liuskenuolenkärki). Alueella todettiin myös selkeät ihmisen toiminnan värjäämät likamaa-alueet, joista saviastianpalat ja palaneet luut löytyivät. Iskoksia löytyi huomattavasti laajemmalta alueelta. Selvärajaiset likamaakuviot näyttivät muodostavan kulman, mikä kenties viittaa paikalla olleeseen kivikautiseen rakennukseen. Palaneista luista ja keramiikan karstasta tehtävät radiohiiliajoitukset varmistavat kohteen ajoituksen. Osteologisessa tutkimuksessa osalle palaneita luita saataneen myös lajimääritys.
Kivikautinen asuinpaikka tutkittiin suureksi osaksi, eikä valtatie 7:n uuden linjauksen toteuttamiselle tutkitulla kohtaa ole siten muinaismuistolain asettamaa estettä. Muinaismuistolain edelleen suojaama osa jää moottoritien eteläpuoliselle suoja-alueelle noin 20 metrin päähän tulevan valtatien eteläreunasta.

Långkärrsskogen 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 700 m pohjoiskoilliseen paikalle johtavan tien risteyksestä ja siitä erkanevasta Långkärrskogenin metsäautotiestä 120 m kaakkoon. Maasto on kivikkoisen moreenimäen eteläpuolisen rinteen reunasta etelälounaaseen pistävää, melko jyrkkärinteistä ja tasalakista niemekettä. Maaperä on hiekkaa, josta pistää esiin muutamia kiviä. Niemekkeen eteläpuolella on ojitettua suota, josta virtaa oja kohti kaakkoa. Myöhäiskivikaudella paikka on ollut matalaan merenlahteen tai salmeen työntyvä niemeke (15 m mpy), jonka länsi- ja itäpuolella on avautunut matala poukama. Rinne on suurimmaksi osaksi hakattu äskettäin, mutta niemekkeeseen on jätetty muutamia järeitä kuusia. Paikka on melko helppo saavuttaa, mutta itse kohde vaikea paikantaa.
Niemekkeen lounaiskärjestä, itään päin kääntyneen tuulenkaadon juurakosta, hiekkamaan seasta on otettu talteen saviastianpaloja ja muita asuinpaikkalöytöjä. Löydöt ovat alun perin olleet 10–15 cm:n syvyydessä. Maaston, korkeuden ja löytöjen perusteella kyseessä on myöhäiskivikautinen niemiasuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu niemekkeen mukaisesti, mutta sen laajuuden tarkempi selvittäminen edellyttää koekaivauksia.
VT 7:n uuden linjauksen vuoksi paikalla tehtiin arkeologisia tutkimuksia kesällä 2009.Tällöin tutkittiin asuinpaikan laajuus tielinjan suuntaan.

Heinäsuonpellot 1 ja 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Purolan Alakylätien kaakkoispään eteläpuolella, Heinäsuonpeltojen poikki kaakkoon johtavan metsätien varressa. Maasto on sekametsää kasvavan, ja pohjoiseen terävänä niemekkeenä pistävän kalliomäen koillisrinnettä, jossa erottuu kapea muinaisrantamuodostuma (12,5 m mpy). Sen maaperä on hietaa tai hiesua. Mäen luoteispuolella avautuu pieni peltoaukea, Heinäsuonpellot. Pelto on ollut varhaismetallikaudella ja vielä rautakauden alussa mäkien väliin työntyvän matalan merenlahden pohjukkaa (10 m mpy), joka on ollut kapean salmen kautta yhteydessä Enviikinlahteen (Ängviken). Paikka on helppo saavuttaa metsätietä pitkin.
Löytöpaikka 1 sijaitsee Heinäsuonpeltojen eteläpuolella olevan niemekkeen koillisrinteessä (P = 6703471, I = 3483033, Z = 12,5 m mpy), metsätien kohdalla. Löydöt on otettu talteen rinteen alareunasta, mäkeä myötäilevällä kapealla tasanteella kulkevan metsätien pinnasta ja reunasta. Maa tien pinnassa ja leikkauksessa on paikoin punaista. Löytöpaikka 2 (P = 6703634, I = 3482985, Z = 12, 5 m mpy) on runsaat 150 m edellisestä luoteeseen, muinaisen salmen pohjoisrannalla, etelään viettävässä moreenirinteessä. Metsätien pinnasta on otettu talteen yksi kvartsi. Maaperä on löytöpaikan kohdalla hyvin kivikkoista, mutta tien länsipuolella, hieman löytöpaikkaa alempana, on hiekkatasannetta.
Löytöpaikka 1 voidaan maaston ja löytöjen perusteella luokitella asuinpaikaksi, joka korkeutensa perusteella on todennäköisesti varhaismetallikautinen. Muinaisjäännös on rajattu löytöalueen ja asuinpaikaksi sopivan muinaisrantamuodostuman mukaisesti. Laajuuden luotettava määrittäminen edellyttää kuitenkin koekaivauksia (rauhoitusluokka 2). Myös löytöpaikka 2 soveltuisi asuinpaikaksi, mutta on niukkojen havaintojen takia luokiteltu löytöpaikaksi.

Pahaniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahdessa, laajan ja metsäisen Korvenkallioiden pohjoislaidassa, Korvenkalliontien eteläreunassa, kohdassa, jossa mäen reunaa noudatteleva tie tekee jyrkän mutkan etelään. Pohjoispuolella avautuu laaja tasainen peltoaukea. Tienmutkan eteläpuolella on pieni tasanne ja kalliomäkien väliin jäävä laakso. Kohta on ollut varhaismetallikaudella suuren ja korkean kalliosaaren pohjoisrannan pieni ja suojaisa tasku, jonka eteläpuolella on avautunut pieni poukama (12,5 m mpy).
Tien jyrkän etelämutkan eteläreunan leikkauksesta, itäpuolella olevan metsäautotien risteyksestä 25 m länsiluoteeseen, on huuhtoutumiskerroksesta, noin 10 cm:n syvyydestä, löydetty kvartsi-iskos ja pieniä kivilaji-iskoksia. Mutkan keskellä, heti löytöpaikan itäpuolella on pienen maatunut hiekkakuoppa. Tieleikkauksen eteläpuolista tasannetta tutkittiin koekuopin. Hiekkakuopan eteläpuolella hiekassa erottui hieman nokimaata, mutta mitään löytöjä ei tavattu. Kuoppa saattaa olla myös pienen hiilimiilun jäännös. Tasanne ja löydöt viittaavat asuinpaikkaan, joka korkeuden perusteella ajoittuu todennäköisimmin varhaismetallikaudelle. Tasanteen reunaan tehty hiekkakuoppa on mahdollisesti tuhonnut osan asuinpaikan kulttuurikerroksesta.

Sammalsuo 1 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Siltakyläntien risteyksen kohdalta kilometri etelälounaaseen. Maasto on metsätien eteläpuolella kohoavaa, soiden ympäröimää kallioista ja kivikkoista mäkeä, jossa kasvaa nuorta havupuuvaltaista sekametsää. Kallion lounaisreuna on melko jyrkkä ja laskee muutaman metrin. Paikka on melko helppo saavuttaa maantieltä (puomi), mutta jäännös on vaikea hahmottaa maastossa. Paikalta 500 m itään on pronssi- ja rautakauden alussa avautunut matala ja vuonomainen merenlahti (12,5 m m mpy), joka on nykyisin Vehkakorven peltoaukeata.
Metsätieltä kallionlaelle johtavan ajouran kaakkoispäässä, 60 metrin päässä tiestä, laen luoteisreunassa on matala sektorimainen kiveys (4 x 4 x 6 m). Kiveyksen kulmassa on isommista kivistä (halk. 20–40 cm) koottu arkkumainen rakennelma (2,5 x 2 x 0,30 m). Sitä reunustaa kaakkoispuolella 2-5 sisäkkäistä, hyvin matalaa (10–15 cm) ja heikosti erottuvaa kivikehää, jotka on koottu pienemmistä kivistä (halk. 15–20 cm). Arkkumaisen rakennelman eteläpuolella kehiä erottuu vain kaksi. Kiveyksen koillispuolella erottuu joitakin suurehkoja yksittäisiä kiviä, jotka eivät näytä liittyvän kiveykseen. Kiveyksen päällä kasvaa nuorta kuusikkoa ja se on paikoin vaikea hahmottaa sammalen ja jäkälän alta.
Jäännös vaikuttaa osittain puretulta tai keskeneräiseltä. Rakenne muistuttaa keskiarkullista jatulintarhaa, josta olisi säilynyt tai koottu vain yksi neljännes. Toisaalta kyseessä voisi olla myös kehällisen ja paasiarkullisen röykkiön jäännös. Muinaisjäännös on rajattu pääasiassa näkyvien rakenteiden mukaisesti. Sen luonteen ja ajoituksen selvittäminen edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).
Havainnot 2014:
Rakenteet tunnistettiin maastossa. Paikalla on ilmeisesti raivattu hiljattain kuusikkoa (vrt. Seppälä 2006, kuva 142372) ja rakenteen ympäristössä oli kuusenrunkoja raivauksen jäljiltä.
Kivikehä vaikutti suorakaiteen muotoiselta luode-kaakko suuntaiselta rakennelmalta, jonka luoteisosaan arkkumainen kiveys sijoittuu. Myös aiemmin havaitut sisäkkäiset kivikehät olivat tunnistettavissa. Eräänä tulkintavaihtoehtona voisi ehdottaa myös rakennuksen perustusta.

Sammalsuo 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Siltakyläntien risteyksen kohdalta 1 km etelään. Maasto on pohjoiseen pistävän kallioniemekkeen tasannetta, jonka itäreunassa kulkee metsätie. Kalliolla kasvaa jäkälää ja nuorta havupuuvaltaista sekametsää. Paikan itäpuolella on pronssi- ja rautakauden alussa avautunut matala ja vuonomainen merenlahti (12,5 m mpy). Meri on vetäytynyt alueelta rautakauden aikana ja nykyisin laakso on Vehkakorven peltoaukeata. Paikka on melko helppo saavuttaa maantieltä (puomi), mutta jäännös on vaikea hahmottaa maastossa.
Metsätieltä erkanevan ajouran kohdalta, tieltä 20 m etelään, on hyvin matala kiveys (2 x 2 x 0,2 m, kivien halk. 20 cm), jonka ajoura on halkaissut kahteen osaan. Sen lounaispuolella on kuusen peittämä ladottu kiveys (2 x 1,5 x 0,5 m, kivien halk. 40–50 cm), joka on sisäpuolelta avoin ja kivetön (30 x 50 cm).
Jäännösten tarkoituksen ja ajoituksen selvittäminen edellyttää vähintään kasvillisuuden raivausta (rauhoitusluokka 2). Rakenteen perusteella korkeampi kiveys vaikuttaa uuninjäännökseltä (ns. ryssänuuni), jolloin se olisi historialliselta ajalta. Muinaisjäännös on rajattu näkyvien rakenteiden ja tasanteen mukaisesti.
Havainnot 2014:
Rakenteet paikannettiin maastossa. Ajouran halkaisema kiveys voidaan nykyisin tulkita myös kahdeksi matalaksi kiveykseksi. Kohteen ympäristössä on jonkin verran irtokiviä ja metsänhoitotoimenpiteiden tuloksena paikalle kaadettuja kuusenrankoja.

Korvenkalliot 3 (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahdessa, laajan ja metsäisen Korvenkallioiden koilliskärjessä, Korvenkalliontien eteläpuolella, 160 m Santatien ja 340 m Vanhanniementien risteyksestä länteen. Maasto on korkean kalliomäen lakea, jossa kasvaa joitakin nuoria mäntyjä. Paikan itäpuolella on ollut kivikauden lopulta pronssikauden lopulle korkeiden kalliomäkien välinen kapea salmi (12,5–15 m mpy), joka on yhdistänyt Heinlahden matalan sisälahtea ja Äyspäänselkää. Salmi on todennäköisesti kuroutunut (10 m mpy) rautakauden alkuun mennessä. Paikka on melko helppo saavuttaa maantieltä, mutta nousu on hyvin jyrkkä.
Jyrkkärinteisen kallion pohjoisosassa, laen korkeimmalla kohdalla, on kohouman päälle koottu matala kiveys (5 x 2 x 0,3 m). Jäkälän peittämä jäännös on koottu muutamista erikokoisista kivistä (halk. 15–30 cm). Eteläreunassa erottuu ainakin yksi isompi kivi (40 cm). Kiveyksen päällä kasvaa nuoria mäntyjä, mikä vaikeuttaa sen hahmottamista.
Sijainnin ja pienen koon perusteella kyseessä saattaa olla varhaismetallikauden lopulle ajoittuva jäännös. Kiveys voisi olla myös rajamerkki, mutta kohdalla ei ainakaan nykyisin kulje mitään tunnettua rajaa. Muinaisjäännös on rajattu kallionlaen mukaisesti. Jäännöksen luonteen ja ajoituksen selvittäminen edellyttää kaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Kaarlinsaari 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen läntisimmän haaran saaressa, Ruotsinpyhtään rajan tuntumassa. Maasto on melko matalan saaren korkeimman (20–22, 5 m mpy) pohjoisosan eteläreunaa, jossa on ollut pieni poukama (12,5–15 m mpy) varhaismetallikaudella.
Poukaman itäreunasta on saatu koekuopasta talteen saviastianpaloja, palanutta savea, kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Koekuoppa on tehty vallimaisen rakenteen eteläreunan kohdalle. Kyseessä on mahdollisesti rakennuksenpohja (6 x 4 m). Löydöt ovat todennäköisesti kuitenkin peräisin huomattavasti vanhemmasta kulttuurikerroksesta, joka on sekoittunut rakennusta tehtäessä.

Eetinniitty 4 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen toiseksi läntisimmän haaran niskassa, sen itärannalla olevan Eetinniityn koillispuolella, Yläkoskentien päätelenkistä 140 m lounaaseen. Maasto on jokihaaran ja sen koillispuolella olevan vanhan uoman väliin jäävää moreenimaastoa, jossa on kaksi korkeampaa harjannetta. Alueella on tehty hakkuita muutamia vuosia sitten, minkä takia harjanteilla kasvaa runsaasti horsmaa ja vadelmaa. Harjanteet ovat olleet kivikauden lopulla pieniä saaria (15–17,5 m mpy) suuremman kalliomäen edustalla Kymijoen suun rikkonaisessa saaristossa. Paikka on melko helppo saavuttaa tieltä, mutta vaikeakulkuista ja hankala hahmottaa peittävän kasvillisuuden takia.
Kaakkoisen harjanteen lounaisreunassa on pieni poukama, josta on löydetty metsä-äestyksen jäljiltä taltta tai kirveen katkelma, hioimen katkelma, runsaasti saviastianpaloja, palanutta savea ja kvartsi- ja kivilaji-iskoksia sekä palanutta luuta. Löytöjen ja topografian perusteella paikalla on pienialainen ranta-asuinpaikka, joka ajoittuu todennäköisesti kivikauden lopulle. Muinaisjäännös on rajattu poukaman mukaisesti, mutta tarkempi määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Aarniorinne (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen läntisen haaran itärannalla, Klåsarön lounaispuolella kohoavalla pienellä mäellä. Maasto on hiekkamäkeä, joka viettää terassimaisesti lounaaseen ja länteen. Mäki on ollut kivikauden lopulla pieni saari Kymijoen suulla.
Mäen eteläpäässä erottuvalta tasanteelta, rakennukseen johtavalta pihatieltä on halkopinojen väliseltä kuluneesta maanpinnasta otettu talteen muutamia kvartsi-iskoksia. Alueelle ei ole tehty koekuoppia. Ympäröivä maasto vaikuttaa ehjältä, mutta alempana rinteessä on useita uusia rakennuksia. Maaston ja korkeuden perusteella kyseessä on saariasuinpaikka, joka ajoittuu todennäköisesti kivikauden lopulle. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti, mutta sen tarkempi määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Lahdenkuva (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Länsikyläntien ja Jonakorventien risteyksestä 2,4 km pohjoisluoteeseen, Jonakorventien länsireunassa ja Lahdenkuvan suon länsipuolella. Maasto on soiden reunustamaa, itä-länsisuuntaista kapeaa hiekka- ja soraharjannetta, jossa kasvaa mäntyvaltaista sekametsää. Harjanteen eteläpuolella on laaja, mutta melko matala hiekkakuoppa-alue. Kuoppa on pohjoisreunastaan kaivettu tilarajaa pitkin. Harjanteen pohjoispuolella rinne laskee pohjoiseen. Harjanteen koillispuolisessa notkossa on laaja syvänne, joka vaikuttaa luontaiselta. Harjanne on ollut kivikauden alkupuolella (25 m mpy) etelä-pohjoissuuntaisten kapean harjusaaren keskellä olevaa kapeampaa ja matalampaa kannasta, jonka länsireunassa on ollut suojaisa poukama. Maantien katkaisee harjanteen, joka jatkuu jonkin matkaa tieltä koilliseen ja pohjoiseen. Paikka on helppo saavuttaa maantieltä.
Harjanteeseen rajautuvan hiekkakuopan pohjoisreunasta, leikkauksesta, kuoritusta ja kasatusta maasta, sekä tien länsipuolisesta, nuorta männikköä kasvavasta penkasta on otettu talteen kvartsia. Löytöjä on havaittu kuopan itä-länsisuuntaisen leikkauksen yläreunassa ja tien penkassa noin 100 metrin matkalla. Hiekkakuopan reunassa ei löytöjä lukuun ottamatta ole todettu mitään selviä merkkejä kulttuurikerroksesta. Tien länsipuolisen penkan pinnassa erottui joitakin voimakkaan punaisia läikkiä, jotka saattavat olla palomaita. harjanteen pohjoispuolisessa rinteessä erottuu joitakin painanteita, jotka voivat olla luontaisia tuulenkaatoja, liittyä asuinpaikkaan tai olla varsin myöhäisiäkin elinkeinohistoriallisia jäännöksiä. Korkeuden ja löytöjen perusteella kyseessä on ilmeisesti varhaiselle kivikaudelle ajoittuva asuinpaikka. Suuri osa harjanteesta ja asuinpaikasta on ilmeisesti tuhoutunut hiekanotossa. Muinaisjäännös on rajattu harjanteen ja löytöjen kattaman alueen mukaisesti, mutta asuinpaikan laajuuden ja säilyneisyyden tarkempi selvittäminen edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Järvensuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Jonakorventieltä erkanevan Korkiakalliontien kaakkoisreunassa, Järvensuon luoteispuolella. Maasto on suohon rajautuvaa, sekametsää kasvavaa kivikkoista hiekka- ja soraharjannetta, jonka tienpuoleisessa länsireunassa on kapea hiekkakuoppa. Harjanne on ollut kivikauden alkupuolella kapea, pitkänomainen saari (27,5–30 m mpy). Paikka on helppo saavuttaa maantieltä, mutta melko vaikea hahmottaa maaston rikkonaisuuden takia.
Hiekkakuopan yläreunassa erottuu harvakseltaan kvartseja noin 500 metrin matkalla. Mitään merkkiä kulttuurikerroksesta ei ole havaittu. Korkeuden ja sijainnin perusteella kyseessä on todennäköisesti varhaiskivikautinen saariasuinpaikka. Asuinpaikka on ilmeisesti suurelta osin tuhoutunut hiekanotossa. Tien länsipuoli on selvästi harjannetta matalammalla eikä sieltä havaittu mitään erityistä. Muinaisjäännös on rajattu harjanteen kärjen mukaisesti, mutta sen tarkempi määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).
Kyseessä on sama kohde, joka vuonna 2008 tarkastettiin nimellä "Sorakuoppa" uusien kvartsi-iskoslöytöjen vuoksi.

Karhunperseenkallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntieltä erkanevan metsätien päätelenkin eteläpuolella, Karhunperseenkallion kaakkoispäässä, Takasuon pohjoislaidassa ja entisen Susikopinharjun lounaispuolella. Maasto on kivikkoisen mäen etelärinteessä olevaa hiekkatasannetta, joka laskee terassimaisesti eteläpuoliselle suolle. Alue on hakattu ja äestetty muutama vuosi sitten ja se kasvaa matalaa horsmaa. Varhaisella kivikaudella paikka on ollut suuren saaren eteläistä rantaa suojaisan merenlahden rantatasannetta (27,5 m mpy), jonka pohjoispuolella on kohonnut kivikkoinen rinne (30 m mpy) ja itäpuolella korkea harju. Paikka on melko helppo saavuttaa ja hahmottaa maastossa. Kohde sopii hyvin opastukseen.
Tasanteella on runsaasti äestyslaikkuja, joissa erottuu siellä täällä kvartseja. Asuinpaikaksi sopivaa tasanteen leveys 20–50 metriä ja pituus yli 200 metriä. Kvartsilöydöt ja asuinpaikkakerrokseen viittaavat palomaaläikät keskittyvät kuitenkin alueen itäpäähän, 50 m leveän niemekkeen kohdalle. Niemekkeen loivasti etelään laskevasta kärjestä tasanteen eteläpuolelta ei havaittu löytöjä. Asumuspainanteita ei havaittu, mutta niitäkin alueella saattaa olla.
Löytöjen ja topografian perusteella kyseessä on varhaiskivikautinen asuinpaikka. Se saattaa kuulua samaan kokonaisuuteen kuin itäpuolella, samalla korkeudella sijaitseva Susikopinharjun asuinpaikka. Metsä-äestystä lukuun ottamatta ehjältä vaikuttava muinaisjäännös on rajattu tasanteen ja rinteiden mukaisesti, mutta tarkempi määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2). Tasanteen länsireunassa on suoraseinämäinen kulmikas kuoppa (5 x 3 x 1m) , joka vaikuttaa hiilimiilulta.

Lippukallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella Harjuntieltä erkanevan Lippukalliontien päässä, tien pohjoispuolella. Maasto on sekametsää kasvavaa kivikkoista mäkeä, jossa kohoaa rapakivinen siirtolohkare. Lohkareen alla on kaakkoisreunastaan ja koillisnurkastaan avoin puoliluola. Lohkare on sijainnut kivikauden alussa pienen saaren korkeimmalla kohdalla. Paikka on melko helppo saavuttaa metsätieltä ja sopii opastuskohteeksi.
Puoliluolan suuaukko on 4 metriä leveä ja 1,25 m korkea. Suuaukon edustalla on suuri makaava lohkare, joka on mahdollisesti lohjennut seinämästä. Luolan pohja on kolmiomainen (4 x 4 x 3 m) ja melko tasainen. Lohkareen alapinta muodostaa viiston katon, joka laskee tasaisesti perää (0,75 m) kohti. Luolan korkeimmassa itäreunassa on lähes pystysuora seinämä. Seinämän kohdalta, puolen metrin päässä seinästä, on koekuopasta löydetty rapakivikerroksen alle jääneestä hiekkamaasta noin 25–30 cm:n syvyydestä kvartsia ja palanutta luuta. Puoliluolan pohjalla on ollut kivikaudella hiekkaa, jonka päälle on myöhemmin kerrostunut 10–20 cm rapakiveä. Se on käyttöaikanaan ollut selvästi korkeampi.
Kyseessä on harvinainen ja poikkeuksellinen muinaisjäännöstyyppi, jonka säilyminen on turvattava kaikissa olosuhteissa (rauhoitusluokka 1). Paikkaa on voitu käyttää jo varhaisella kivikaudella, mutta myöhempikin ajoitus on mahdollinen. Muinaisjäännös on rajattu lohkareen ja sen lähiympäristön mukaisesti. Asuinpaikka saattaa jatkua lohkareen ulkopuolellekin. Aluetta ei ole tutkittu tarkemmin.

Karjansuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntieltä 750 m kaakkoon, maantieltä erkanevan Lippukalliontien varressa. Maasto on koillispuolisen Karjansuon ja lounaispuolisen Uusisuon reunustaman ja havupuuvaltaista sekametsää kasvavan kapean hiekkaharjun tasannetta (22,5 m mpy), jonka reunaa metsätie myötäilee. Kohta on ollut kampakeraamisen ajan alkupuolella matalien merenlahtien reunustamalla kannaksella. Kannaksen koillisreunaan on muodostunut suojaisa poukama, jonka itäpuolella on ollut pieni kivikkoinen niemeke. Paikka on helppo saavuttaa.
Löytöpaikat sijaitsevat tienvarressa olevan taukolaavun pohjois- ja koillispuolella. Löytöpaikka 1 sijaitsee laavulta 50 m koilliseen, poukaman kaakkoispäässä ja maastossa erottuvan tasanteen reunassa (P = 6715623, I = 3476607, Z = 22,5). Kohtaan tehdystä koekuopasta 10–15 cm:n hiekasta on löydetty saviastianpaloja, kvartsia ja palanutta luuta. Löytöpaikka 2 sijaitsee poukaman luoteispäässä, Lippukallion tien mutkan kohdalla (P = 6715676, I = 3476558, Z = 22,5). Tienpinnasta ja itäreunasta on poimittu kvartsia ja palanutta luuta.
Löytöjen perusteella kyseessä on varhaiskampakeraaminen (tyyli I:2) asuinpaikka, mikä sopii korkeuteenkin. Muinaisjäännös on rajattu löytöalueiden ja poukaman mukaisesti, mutta täsmällinen arvio edellyttää koekaivauksia.

Makkarsaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntieltä lähtevältä Lasimestarinsalmentieltä erkanevan Makkarsaarentien päätelenkistä 450 m lounaaseen, tilarajan itäpuolella. Maasto on suuren moreeni-kalliomäen ja sen kaakkoispuolella olevan matalamman, erittäin kivikkoisen harjanteen kaakkoiskärkeä. Kärjen lounaispuolella erottuu pieni hiekkainen poukama, joka viettää loivasti eteläkaakkoon. Alue on hakattu joitakin vuosia sitten ja nykyisin täysin vesakon ja tiheän aluskasvillisuuden peitossa. Paikka on ollut varhaisella kivikaudella suuren saaren (22,5–25 m mpy) kaakkoiskärjen suojaisassa poukamassa.
Poukaman alueelta on kerätty metsä-äestyksen jälkeen kivisen hiekan seasta saviastianpaloja, kvartsia ja palanutta luuta. Palat ovat pyöristyneitä eikä niitä voi ajoittaa tarkemmin. Korkeuden ja maaston perusteella kyseessä on ilmeisesti melko pienialainen varhaiskampakeraaminen asuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu poukaman mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Limmansaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjunkylästä 1,2 km koilliseen ja Munasuon luoteisreunassa kohoavan Limmansaaren luoteisreunassa, Länsimyllykylän ja Hirvikosken kylien rajalla, tilan rajapyykistä 20 m itään. Maasto on kivikkoisen, kuusivaltaista sekametsää kasvavan kallio-moreenimäen luoteisreunaa, jossa erottuu pieni jyrkkärinteinen tasanne, jonka lounaispuolella on kapea peltoaukea. Kivikaudella paikka on ollut suuremman ja pienemmän kalliosaaren (20 m mpy) välisen salmen itärannalla.
Pienialaiselta tasanteelta (40 x 30 m) on löydetty koekuopasta kivisestä hiekasta saviastianpaloja, kivilajiydin ja -iskoksia, piitä, kvartsia ja palanutta luuta. Löytöalue on ilmeisesti pesäkkeinen. Löytöjen ja maaston perusteella kyseessä on tyypillisen kampakeramiikan aikainen salmiasuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia.

Korkiakallio (1000007158) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntieltä Koivuviikintietä 580 m luoteeseen, 70 m tieltä koilliseen. Maasto on pienen moreeni-kalliomäen eteläkaakkoisreunaa, jossa erottuu pieni, mutta melko jyrkkärinteinen tasanne. Pohjoispuolella kohoaa jyrkkä kallioseinämä. Tasanteella kasvaa nuorta sekametsää. Tasanteen kaakkoisreunassa erottuu joitakin pieniä maatuneita soranottokuoppia. Kivikaudella paikka on ollut jyrkkärinteisen kalliosaaren eteläistä rantatasannetta (20 m mpy).
Tasanteelta (30 x 25 m) on löydetty koekuopista saviastianpaloja, piiesineitä, pii-iskoksia, kvartsia, palanutta luuta. Paikka on runsaslöytöinen, mutta ilmeisesti pienialainen ja pesäkkeinen. Löytöjen ja maaston perusteella kyseessä on tyypillisen kampakeramiikan (2:1) aikainen saariasuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Nygård 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Nygårdin tilalta 300 m länteen, Timmermossenin kaakkoislaidassa. Maasto on nuorta sekametsää kasvavaa kivikkoista moreenimaastoa, jossa on pieni kalliokohouma. Paikka on ollut kivikauden lopulla (15 m mpy) rikkonaista sisäsaaristoa. Kohdan kaakkoispuolella on ollut suojaisa poukama, jonka itäpuolella on avautunut laajalle Länsikylän lahti.
Paikalta on, heti tilarajan eteläpuolelta, saatu metsänistutuksen yhteydessä 1980-luvun puolivälissä saviastianpaloja, kiviesineitä, kivilaji- ja kvartsi-iskoksia. Löytöpaikka sijaitsee kalliokohouman eteläreunassa olevan pienen maakiven juuressa (P = 6710127, I = 3481764, Z = 17,5). Löydöt on poimittu noin 2 metrin säteellä maakivestä. Kohdasta 300 m luoteeseen; Timmermossenin itälaidassa, sijaitsee erillinen löytöpaikka (P= 6710407, I = 3481629, Z = 17,5), joista on saatu talteen kvartsia ja palanutta luuta.
Löytöjen, korkeuden ja maastohavaintojen perusteella kyseessä on todennäköisesti kivikauden lopulle ajoittuva pienialainen asuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu löytötietojen mukaisesti maakiven etelä- ja kaakkoispuolelle, mutta tarkempi laajuuden ja luonteen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Ratängen 1 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Länsikyläntieltä pohjoisen erkanevalta Falckintieltä 330 m koilliseen, Ratenkin (Ratängen) pohjoispuolisella metsäalueella. Maasto on melko kivikkoista hiekkamoreenitasannetta, jossa erottuu matalia kohoumia. Paikka on ollut varhaismetallikaudella (10 m mpy) rikkonaista sisäsaaristoa, jonka eteläpuolella on avautunut laaja ja matala merenlahti. Metsäuran länsireunassa todettu kekomainen, isompien maakivien varaan koottu röykkiö (4 x 3 x 1 m). Lähistöllä on kaksi muuta epämääräisempää kiveystä. Jäännös on täysin sammalen peittämä eikä sen ajoitusta tai luonnetta ei voi määritellä ilman kaivauksia. Kyseessä saattaa olla historiallisen ajan raivausröykkiö, koska ympäristöstä on poistettu kiviä

Länsimyllykylä Nygård (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Nygårdin tilan päärakennuksesta 730 m luoteeseen ja 420 m Myllykylänpurosta länteen, pellolta metsään johtavan tilustien pohjoisreunassa. Maasto on kivikkoista moreenimäkeä, joka viettää itään. Rinteestä itään pistävän harjanteen ja metsätien väliin jää pieni ympäristöään tasaisempi ja kivettömämpi tasanne. Sen itäreunassa erottuu matala muinaisrantamuodostuma (12, 5 m mpy). Paikalla kasvaa nuorta männikköä, mutta heinikkoisessa maanpinnassa erottuu vielä selvästi vanhoja äestysvalleja. Paikka on ollut kivikauden lopulla kapean merenlahden länsirannan pienessä pohjukassa. Nykyisin lahti on peltoaukeata.
Paikalta on otettu 1992 talteen saviastianpaloja ja kvartsia metsä-äestyksen jälkeen paljastuneesta ja rikkoutuneesta hiekkamaasta. Inventoinnissa 2006 löytöpaikkaa ei kyetty enää tarkasti paikantamaan metsäkasvun takia. Mitään merkkejä asuinpaikasta ei havaittu.
Löytöjen ja korkeuden perusteella kyseessä on kivikauden lopulle tai varhaismetallikauden alkuun ajoittuva pienialainen asuinpaikka. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia (rauhoitusluokka 2).

Danielsbacka (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 480 m Myllykylänpurosta länteen. pellolta metsään johtavan tilustien itäreunassa. Maasto on harvennushakattua, kuusikkoa kasvavaa kivikkoista moreeniharjannetta, jossa erottuu tasainen ja ympäristöä kivettömämpi kohta. Paikka on ollut kivikauden lopulla kapean merenlahden länsirannan pienessä pohjukassa. Nykyisin lahti on peltoaukeata.
Harjanteen keskivaiheilta, kaatuneen tuulenkaadon juurakkoon tarttuneesta hiekkamaasta on 2006 inventoinnissa talteen saviastianpaloja ja kvartsia. Muinaisjäännös on rajattu asuinpaikaksi sopivan tasanteen mukaisesti, mutta täsmällinen määrittely edellyttää vähintään koekaivauksia. Asuinpaikka vaikuttaa ehjältä (rauhoitusluokka 2).

Tervakallio 1 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Tervakallion pohjoispäässä, 380 m Tervakallion metsätien päätelenkistä koilliseen ja Länsikylän rajasta vajaat 180 m koilliseen. Maasto on korkean ja jyrkkärinteisen kalliomäen laen pohjoispäätä, jossa kasvaa muutamia mäntyjä. Tervakallio on ollut varhaisella kivikaudella rikkonaisen sisäsaariston korkeimpia mäkiä kohoten yli 30 m merenpinnasta (30 m mpy). Tervakallioiden länsipuolella on hiekkatasannetta (40–42,5 m mpy), joka on hakattu äskettäin. Paikka on helppo saavuttaa, mutta rinne on paikoin jyrkkä.
Kallion pohjoispäässä, pohjoiseen vietävässä rinteessä erottuu mäntyjen ja koivujen rajaama matala syvänne, jossa kasvaa sammalta, jäkälää ja heinikkoa. Kallion pinnassa sammalen seassa on kvartsia 5 x 4 metrin alalla. Kvartsia on ilmeisesti sekä irrotettu että lohjennut itsestään paikalla olevasta suonesta aikojen kuluessa. Kappaleiden joukossa on iskoksia, joista osa on vuorikristallia ja savukvartsia. Löytöjen joukossa on ainakin kaksi savukvartsista tehtyä kaavinta.
Jälkien perusteella paikalla on pienialainen kvartsilouhos, joka voidaan ajoittaa kivikaudelle, mahdollisesti sen alkuvaiheisiin. Kyseessä on tyypiltään harvinainen ja erikoinen muinaisjäännös, jonka täsmällinen määrittely edellyttää tarkempia tutkimuksia (rauhoitusluokka 2). Tervakallion länsipuoliselta ei asuinpaikaksi sopivasta maastosta ja hyvistä havainnointioloista huolimatta ole havaittu merkkiä asuinpaikasta.

Tervakallio 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Tervakallion kaakkoispäässä, 380 m Tervakallion metsätien päätelenkistä kaakkoon ja Länsikylän rajasta vajaat 20 m koilliseen. Maasto on korkean ja jyrkkärinteisen kalliomäen laen kaakkoispäätä, jonka lounaisreunassa on pienehkö kalliokohouma. Tervakallio on ollut varhaisella kivikaudella rikkonaisen sisäsaariston korkeimpia mäkiä kohoten yli 30 m merenpinnasta (30 m mpy). Tervakallioiden länsipuolella on hiekkatasannetta (40–42,5 m mpy), joka on hakattu äskettäin. Paikka on helppo saavuttaa, mutta rinne on paikoin jyrkkä.
Kalliokohouman luoteisseinämässä erottuu pieni metrin levyinen ja pari metriä syvä kolo, jonka korkeus on alle metrin. Kolon seinissä ja pohjalla erottuu kvartsia, jota on selvästi isketty. Maanpinnassa sammalen alla erottuu kvartsikappaleita ja -iskoksia, joita on levinnyt myös syvennyksen edustalle sekä pohjoispuoliselle pienelle tasanteelle. Jälkien perusteella paikalla on pienialainen kvartsilouhos, joka voidaan ajoittaa kivikaudelle, mahdollisesti sen alkuvaiheisiin. Kyseessä on tyypiltään harvinainen ja erikoinen muinaisjäännös, jonka täsmällinen määrittely edellyttää tarkempia tutkimuksia (rauhoitusluokka 2). Tervakallion länsipuoliselta ei asuinpaikaksi sopivasta maastosta ja hyvistä havainnointioloista huolimatta ole havaittu merkkiä asuinpaikasta.

Mossamalmen (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Vastilantien länsireunassa olevassa Mossamalmenin alueella. Maasto on mäntyvaltaista sekametsää kasvavan hiekkaharjun tasaista lakea, jonka etelä- ja pohjoispäässä on hiekkakuoppa. Harjun lakialue (25–27,5 m mpy) on muodostanut varhaisella kivikaudella pienen matalan särkkämäisen saaren, jonka koillisreunassa on ollut suojaisa poukama. Paikka on helppo saavuttaa ja kohde melko helppo hahmottaa hiekanotosta huolimatta.
Löytöpaikka 1 sijaitsee pohjoispään hiekkakuopan eteläreunassa, harjun korkeimman kohouman itäpuolisella tasanteella. Kuopan reunasta on saatu talteen 30 metrin matkalla hiotun kiviesineen katkelma ja kvartsia. Löytöpaikka 2 sijaitsee samalla tasanteella, 70 m etelään olevan toisen hiekkakuopan pohjoisreunassa. Kuopan leikkauksen yläreunasta on poimittu lähes 100 metrin matkalta kvartsia. Kuopan leikkauksen kaakkoispäässä, viisi metriä tien reunasta, on todettu pienialainen palaneen luun keskittymä (löytöpaikka 3), joka on suurelta osin tuhoutunut maa-aineksen otossa. Kuopan reunassa on myös kolme pyyntikuopaksi tulkittua kuoppaa. Läntisin, pyyntikuoppa 1, (6 x 3 x 1,2 m) soikea ja syvin kuoppa sijaitsee 17 m hiekkakuopan reunasta pohjoiseen, keskimmäinen, hiekanotossa leikkautunut matala pyöreähkö kuoppa (pyyntikuoppa 2; 4 x 3 x 0,7 m) edellisestä 30 m itäkaakkoon ja kolmas soikea kuoppa (pyyntikuoppa 3; 5 x 3 x 1 m) edellisestä 10 m itään ja runsas metri hiekkakuopan reunasta pohjoiseen.
Löytöjen ja korkeussijainnin perusteella kyseessä on varhaiskivikautinen saariasuinpaikka. Alkuperäistä laajuutta on vaikea arvioida, mutta etelä- ja pohjoispää on ilmeisesti tuhoutunut pahoin hiekanoton takia. Muinaisjäännös on rajattu tasanteen ja hiekkakuoppien reunojen mukaisesti, mutta sen laajuuden tarkempi määrittäminen edellyttää vähintään koekaivauksia.

Vanha Kyminkartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Viimeistään 1350-luvulla perustettu Kyminkartano sijaitsi alun perin Kymijoen Huumanhaaran länsirannalla Hovinsaaren pohjoispäässä. Ensimmäinen kuvaus Kyminkartanon sijainnista löytyy Jaakko Teitin vuonna 1555 laatimasta valitusluettelosta. Kyminkartano sijaitsi Suuren Rantatien varrella. Vuonna 1380 Bo Joninpoika Grip lahjoitti Kyminkartanon tilan Vadstenan luostarille, joka puolestaan luovutti omaisuutensa hoidon silloiselle Viipurin linnan päällikölle Erengisle Niilonpojalle.
1555 Kustaa Vaasa vieraili Kyminkartanossa, minkä jälkeen kartanosta tehtiin kuninkaankartano. Venäläiset polttivat Kyminkartanon vuonna 1571. Vuonna 1617 solmitun Stolbovan rauhan myötä Kyminkartano menetti sotilaallisen ja hallinnollisen merkityksenä ja se päätyi mm. Wrangel ja Fersen-sukujen haltuun. 1728 pikkuvihan aikana vetäytyvät Ruotsi-Suomen sotajoukot polttivat kartanon. Venäjän valtio pakkolunasti kartanon kauppias Natony Nahtilta 1791 Kyminlinnan rakennustöiden vuoksi. Naht rakennutti uuden Kyminkartanon Huumanhaaran ja Langinkoskenhaaran pohjoispuolelle.
Vuoden 2003 koekaivauksessa vanhan Kyminkartanon alueelta ei tavattu keskiaikaan ajoittuvia kerroksia tai löytöjä. Sen sijaan alueella on säilyneenä 1600-luvulle ajoittuvia kerrostumia.

Hovinkoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kustaa Vaasan käytyä Kymenkartanossa 1555 tila muutettiin kuninkaankartanoksi ja tilan toimintaa tehostettiin. Kymijoen lohikosket haluttiin ottaa aiempaa tehokkaampaan käyttöön, minkä seurauksena oli rakennettava uusia kalastus- ja pyyntilaitteita, parannettava pyyntimenetelmiä ja uusittava lohiveromaksut. Tilivuonna 1556-1557 rakennettiin päivätöinä viisi kiviarkkua Kymenkartonon koskiin.
Koordinaattien osoittamassa kohdassa nykyisin niemenä oleva alue on 1700-luvun karttojen mukaan muodostunut neljästä saarekkeesta ja niitä yhdistävästä pato- tai siltarakenteesta. Kalastuslaitteiden sijaintia ei ole selvitetty.

Kymin kappeli (Hautapaikat)
Keskiaikainen; Ensimmäinen kirjallinen tieto Kymin kappelista on 1430-luvulta. Tällöin Viipurin linnanpäällikkö Kristiern Niilonpoika Vase olisi rakennuttannut kappelin Kymenkartanon ja sen alustalaisten käyttöön. Kymenkartanon kappeliseurakunta mainitaan lähteissä ensimmäisen kerran 1440-luvulla. Kuvausta kappelista tai mainintaa sen rakennusmateriaalista ei kirjallisista lähteistä ole löytynyt. Kymin uusi puukirkko valmistui kappelin paikalle ennen vuotta 1642, jolloin Kymin seurakunta perustettiin. Puukirkko ränsistyi ja uusi kirkko rakennettiin 1729 Helilään noin kahden kilometrin päähän vanhasta paikasta.
Kymin kappeliin on liittynyt hautausmaa. Koekaivauksessa 2003 alueelta löydettiin 13 hautausta. Kaikki hautaukset olivat löydöttömiä. Alue on kirjallisten lähteiden perusteella ollut hautausmaakäytössä 1400-luvulta 1700-luvun alkupuolelle.

Petäjäkoski (1000007245) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten 1780-luvun lopulla Kymijoen rannoille rakentama patteri numero 2 sijaitsee Petäjäkosken etelärannalla Sutikantien päässä olevan kallion päällä. Maavalli on lähes itä-länsisuuntainen ja 11 m pitkä, noin 1,5 m leveä ja 0,5 m korkea. Vallia vasten on pohjois-eteläsuuntainen 2 metrinen valli. Ampumasuunnat ovat luoteeseen ja koilliseen.

Sutelantie-Korela (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Sutelantien molemmin puolin Langinkoskenhaaran itärannalla on ensimmäisen maailmansodan aikaisia juoksuhautoja. Juoksuhautoja on myös Korelan kaupunginosan luoteispuolella, VT 7:n molemmin puolin. Juoksuhaudat kuuluvat venälaisten 1910-luvulla rakentamaan Kymijoki-Päijänne linjaan.

Kiisinkärki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kirkkojärven Leininselän länsirannalla olevassa Kiisinkärjessä kahden mäen välisessä notkossa sijaitsee ainakin viisi matalaa, täysin sammaleen peittämää röykkiötä. Muodoltaan ne vaihtelevat pyöreästä suorakaiteen muotoiseen. Röykkiöt on kasattu maapohjalle. Röykkiöiden vieressä sijaitseva kiviaita viittaa historiallisen ajan maatalouden toimenpiteiden kautta muodostuneisiin röykkiöihin. Mankalan voimalaitos sijaitsee Kiisinkärjen läheisyydessä, sen länsipuolella.

Pieni Mäyrämäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee valtatie 6:n itäpuolella, Pieni Mäyrämäki-nimisen jyrkkärinteisen mäen itä- etelä ja länsirinteiden juurella. Maasto on osaksi avokalliota ja osaksi harjua. Moreeniperäisessä maassa kasvaa tiheää havupuustoa sekä lehtipuuvesakkoa.
Mäen ylärinteessä on kaivettua hautaa, joka on suurelta osin valmista mutta osaksi keskeneräistä. Haudan leveys on yläosasta 2 m ja alaosasta 0,7 m. Syvyys on 1,5 m. Ampumasyvennyksillä varustetuissa taisteluhaudoissa on 11 traverssia. Lisäksi yhdessä kohdassa on taisteluhaudan torjuntasuunnan puoleiseen reunaan tehty leveä kuoppa, mahdollinen ampumasyvennys, jonka koko on 1,5 x 2,5 m. Hautojen kokonaispituus on 700 m. Torjuntasuuntina ovat etelä ja länsi. Kohteen eteläosassa on taisteluhaudan rintasuoja tuhoutunut.
Maastotarkastuksessa 2017 löytyi Pienen Mäyrämäen juurelta, sen länsi- ja eteläpuolelta ulompi taisteluhautalinja. Taisteluhauta on suurimmaksi osaksi kaivettu maahan mutta Valtatie 6:n itäpuolella on hautaa louhittu kallioon. Taisteluhauta on varustettu ampumasyvennyksillä ja traversseilla. Itäpäässä on avoin konekivääriasema. Hautoja on käytetty osin kaatopaikkana ja niitä on myös täytetty.
Mäen itälaidalla on yksi suojahuone. Osia haudoista on täytetty ja osassa on kaatopaikkoja. Kohde on todennäköisesti ollut yhteydessä mäen pohjoisosassa, Vt 6:n pohjoispuolella, oleviin linnoitteisiin. Niille johtava mahdollinen yhdyshauta on jäänyt tien alle.
Kohteen rajausta on muutettu 05/2017.

Huoltoalue (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Aarnikotkan metsän suojelualueella noin 1,8 km itään Lapinsaaren sillasta ja 400 m itään Tervajärvestä. Kvartsi-iskokset löytyivät Tervajärven puomilta tulevan tien itäpuolisesta tienleikkauksesta. Löytökohdan länsipuolella on suuri hiekkakuoppa, jota käytetään huoltoalueena. Suurin osa asuinpaikasta on oletettavasti tuhoutunut hiekanoton yhteydessä.

Sikoniemi (1000007301) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Kapiaveden kaakkoisrannalla Sikoniemen tyvessä Sikoniemetien länsipäässä olevan rakennusryhmän alueella, lähellä rantaa. Maaperä alueella on hienoa hietaa. Koekuopasta löytyi kvartsi-iskoksia (inventointiraportin kohde A).
Alueella on lisäksi epämääräisiä kuopanteita sekä ilmeisesti 1900-luvun puolivälin asutukseen liittyviä talonpohjia sekä kellarikuoppa (inventointiraportin kohteet B-D).
Talonpohjista noin 50 m pohjoiseen Teutajärveltä tulevan tien eteläpuolla, eteläkaakkoon pistävän niemen päältä löytyi yksi kvartsi-iskos ja liuskekappale (inventointiraportin kohde E).

Määkijänniemi 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Aarnikotkan metsän suojelualueella Kapiaveteen pistävän Määkijänniemen eteläkärjestä n. 250 m luoteeseen niemen tyvessä olevan kapean kannaksen etelärannalla. Asuinpaikka sijaitsee pienialaisella hiekka-alueella, jonka koko on 15 x 15 m. Kvartsi-iskokset löytyivät kahdesta alueelle tehdystä koepistosta.
Kivikautisesta asuinpaikasta noin 50 m itään on tarkemmin ajoittamaton maakumpu ja neljä kuoppaa (inventointiraportissa Määkijänniemi 2B).

Määkijänniemi 1 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Latomus sijaitsee Määkijänniemen kaakkoisosassa Kapiaveden puolella niemenkärjen korkeimmalla kohdalla kallion päällä. Latomus on U:n muotoinen ja sen avoinen puoli osoittaa koilliseen. Luoteinen kivetty sivu on 2,3 m, lounainen 2,7 m ja kaakon puoleinen 1 m. Latomus on 0,7 m korkuinen. Kyse lienee historiallisen ajan linnustussuojasta.

Terrilahti (Maarakenteet)
Historiallinen; Hiilimiilu ja siihen liittyvät seitsemän kuopannetta sijaitsevat Kapiaveden ja Terrilahden toisistaan erottavalla kannaksella. Miilu on pyöreä, ulkohalkaisijaltaan 18 m rengasmainen rakenne, jonka keskellä on 5 m halkaisijaltaan oleva 1,7 m syvä kuoppa. Miilun korkeus on hieman alle 2 m. Mahdollisesti hiilenpolttoon liittyvät kuopanteet sijaitsevat miilun kaakkois- ja itäpuolella. Näiden lisäksi alueella on suuri määrä maakiviä, joiden päälle on kasattu pienempiä kiviä.
Kohde tarkastettiin vuoden 2023 inventoinnissa, jonka yhteydessä kävi ilmi, että se oli tulkittu aiemmin virheellisesti hiilimiiluksi. Paikalla sijaitseva tervahauta muistuttaa kokonsa ja muotonsa puolesta hiilimiilua, mutta sen keskellä oleva kuoppa paljastaa kohteen rännittömäksi tervahaudaksi. Tervahaudan sisäosa on melko loiva ja maljamainen. Haudan lounaiskulman vallissa on lähes kolme metriä pitkä, pari metriä leveä ja metrin syvä kaivanto, jonka merkitys on epäselvä.
Myös tervahaudan lähistöllä sijaitsevat seitsemän painannetta liittyvät luultavasti tervanpolttajien toimintaan alueella.

Sikoniemenkärki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikka sijaitsee Kapiaveden kaakkoisrannalla, Sikoniemen kärjen korkeimmalla kohdalla kalliopohjalla. Rakennus on ollut kooltaan 8 x 7 m ja siitä on nykyisin jäljellä enää nurkkakivet. Uuni on sijainnut rakennuksen kaakkoiskulmassa. Uuninpohja on kooltaan 1 x 2 m ja siinä on havaittavissa arinakivi. Uuninpohjan keskellä on runsaasti palanutta kiveä ja tiiltä. Asuinpaikan ikä ei ole tiedossa.

Saarijärvi (1000007317) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Saarijärven länsirannalla, Iivanansaaren luoteispuolella olevassa lahdenpohjukassa. Kohteen pohjoispuolella on Saarijärven tila. Tilan päärakennuksen kaakkoispuolella rannassa on pieni mökki. Mökin kohdalla, rantaan vievän tien länsipuolella on 50-60 m pitkä kiviaita. Aidan lounaispäästä 20 m etelään sijaitsee suorakulmainen yksikerroksinen kivirakenne, joka on mahdollisesti talonpohja. Lisäksi aidan ja tien väliin on kasattu ainakin viisi "kaskirauniota". Myös mökkitien itäpuolella on aikankin viisi kiviröykkiötä. Näiden kaakkoispuolella on pellonraivauksessa syntynyt kivirivi sekä toinen kiviaita.

Tervajärvi 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee 170 m päässä Tervajärven länsirannasta Tervajärven puomilta pohjoiseen vievän tien varrella. Hiilimiilu ja siihen liittyvät kuopat sijaitsevat tieltä pohjoiseen johtavan polun itäpuolella. Miili on selkeästi erottuva, muodoltaan pyöreä ja halkaisijaltaan 7 m oleva kumpu, jonka keskellä on kuoppa. Vallit ovat noin 2 metrin paksuiset ja rakenteen korkeus on noin 80 cm. Kuopat sijaitsevat miilun etelä- ja kaakkoispuolella.
Miilusta 90 m etelälounaaseen on lisäksi epämääräinen kuopanne.

Tervajärvi 2 (1000007320) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikka sijaitsee Tervajärven länsirannalla Hermusensaaren luoteispuolella, noin 80 - 90 m rantaviivasta. Paikalla on yksi selkeästi erottuva rakennuksenpohja sekä jäännöksä, jotka liittynevät muihin rakennuksiin. Rakennuksenpohja erottuu suorakaiteen muotoisena maavallina.

Kapiavesi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Latomus sijaitsee Kapiaveden itärannalla järven pohjoisosassa olevan lahden suussa, länteen pistävän niemen tyvessä. Latomus on tehty paikalla olevan n. 1,5 m halkaisijaltaan olevan maakiven itäpuolelle. Latomus muodostaa suorakulmaisen kehän kiven kylkeen. Latomuksesssa on kaksi kivikertaa ja sen koko on 0,5 x 1,0 x 0,3 m.

Katajajärvi 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tulisija sijaitsee Katajajärven itärannalla, 150 m järven eteläpäästä pohjoiseen olevalla vanhalla rantaterassilla. Suorakaiteen muotoinen liesikiveys on sammaleen peittämä. Liesi on 2 x 1 m. Rakenteessa kiinni kasvavan puun iän perusteella liesi on yli 100 vuotta vanha.

Rajalampi (1000007325) (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kuopparivi sijaitsee Tervajärven pohjoisosassa Kuutinkanavalle johtavan lahden pohjoisrannalla Kutinniemen luoteispuolella, lounaaseen pistävällä niemekkeellä. Kuopat ovat muodoltaan pyöreitä ja halkaisijaltaan 2,5 - 4,2 m. Syvyyttä niillä on 0,4 - 0,7 m. Kuopista neljä on rivissä keskenään, viides poikkeaa sijainniltaan ja muodoltaan muista, ja se on tulkittu mahdolliseksi tuulenkaadon jäljeksi. Kuopparivin funktiota tai ajoittumista ei tunneta, mutta kyseeseen saattavat olla pyyntikuopat.
Kohde tarkastettiin vuoden 2023 inventoinnissa. Kuopat sijaitsevat etelään laskevan rinteen päällä, rinteen taitekohdan tuntumassa. Kuopat ovat loivia ja niitä ympäröi matala valli. Itäisimpänä on kaksi kuoppaa rinnakkain rinteen suuntaisesti, joiden halkaisija on noin 3–4 metriä vallin päältä mitattuna. Näistä 10 metriä länteen on toiset kaksi kuoppaa, jotka ovat hieman isompia, halkaisijaltaan noin 6 metriä. Vuoden 2006 inventoinnissa mainittua viidettä kuoppaa ei maastossa voitu varmuudella tunnistaa.
Kuoppien funktio ja ajoitus on epäselvä, mutta sijainti ja koko on pyyntikuopille tyypillinen.

Karhunhiekka-Repovuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Röykkiöalue sijaitsee Repoveden itärannalla, Repoveteen pistävässä Karhuniemessä. Alueella, jonka koko on noin 150 x 200 m, on harvakseltaan kooltaan vaihtelevia kivikasoja, jotka on tulkittu kaskiröykkiöiksi. Osa niistä on kasattu suurempien maakivien päälle tai viereen.

Repovuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Latomus sijaitsee Repoveteen idästä työntyvässä Karhuniemessä lähellä niemen tyveä. Paikalla on kooltaan 2 x 3 x 0,4 m kiviröykkiö, joka on ladottu tasaiselle kallion laelle melko kookkaista kivistä. Latomuksessa on yksi kivikerros.

Okanniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee tasaisella hiekkaterassilla Vuohijärven etelärannalla, Okanniemen koillisosassa, Tyvenlahden kaakkoispuolella olevan hiekkakuopan pohjoispuolella. Terassin reunalla on jyrkkä 2 - 3 m korkea rantatörmä, jonka alla rannassa on toinen matalampi valli. Kvartsi-iskokset ja palanut luu löytyivät terassilta muuntajan luota, jossa maanpinta oli rikkoutunut. Lisäksi yksi kvartsi löytyi koepistossa rantatörmän harjalta 50 m muuntajasta koilliseen. Paikalla ei havaittu kulttuurikerrosta tai muita esihistoriallisia rakenteita.

Kierinsaari (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Vuohijärven eteläosassa Okanniemestä Kierinsaari-nimiseen kallioiseen niemeen johtavalla kapealla kannaksella. Yksi liuskeiskos ja kvartsi-iskoksia löytyi vesijättömaalta ja rantavedestä kannaksen itäpuolelta. Löytöjä esiintyi koko kannaksen alueella, mutta eniten löytöjä oli kannaksen Kierinsaaren puoleisesta päästä. Kohde lienee osin tai kokonaan veteen erodoitunut.

Lampisaari (1000007332) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Vuohijärven eteläosassa sijaitsevan Lampisaaren keskellä olevan lammen kaakkoisrannalla suppakuopan lounaispuolella. Alue on luonnonsuojelualuetta. Asumuspainanne sijaitsee matalan harjanteen tasaisessa kärjessä. Asumuspainanne on suorakaiteen muotoinen ja kooltaan 8,5 x 6,5 x 0,5 m. Painanteessa on heikko valli lammenpuoleisella sivulla.

Mäntysaari Kellonkärki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Vuohijärven itäosassa sijaitsevan pitkän ja kapean Mäntysaaren pohjoispäässä laguunimaisen Ainasuojanlahden itärannalla. Molemmat asuinpainanteet ovat hyvin säilyneitä. Niistä ensimmäinen sijaitsee Paavilaisen kesähuvilan pihapiirissä, rantaterassin päällä, huvilasta vain kolme metriä pohjoiseen. Painalle on pyöreä ja halkaisijaltaan noin 6 m. Kiinni sen itäkulmassa on mahdollisesti pienempi, noin 2 m halkaisijaltaan oleva kuopanne. Toinen asumuspainanne sijaitsee kesähuvilasta 18 m koilliseen ylemmällä harjun rinteessä. Painanne on pyöreä ja halkaisijaltaan 5 m. Tämän painanteen luoteiskulmassa on halkaisijaltaan 1,5 m oleva kuopanne. Koekuopista löytyi pii- ja kvartsi-iskoksia sekä palaneen luun pala.

Pukkisaari (1000007336) (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Röykkiö sijaitsee Tihvetjärven luoteisosassa sijaitsevan pienen Pukkisaaren itäosan kallioisessa niemessä. Röykiö on kasattu niemen keskelle kalliopohjalle. Röykkiön koko on 4,5 x 3,9 x 0,8 m. Röykkiön reunalla on isompien lohkareiden muodostama kehä. Myös röykkiön keskellä on isompi kivi. Röykkiö on maansekainen, osittain sammaloitunut ja sen keskellä kasvaa pieniä mäntyjä.
Pukkisaarta on aiemmin nimitetty Kalmosaareksi, joten saarella voi sijaita myös historiallisen ajan kalmisto.

Kumpusaari (1000007338) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Koskijärven etelärannalla Amalianlahden ja Matalalahden välisessä maastossa Kumpurannan tilan länsi- ja pohjoispuolella, tien ja rannan välissä. Röykkiöiden koko ja muoto vaihtelevat suuresti. Kohdetta ei ole tarkemmin kartoitettu.

Töyterkallio 1 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö on jäkälää, kanervaa ja pienikokoisia puita kasvavalla avokalliolla. Kallio on Mustajärventiestä noin 100 m pohjoiseen, Kymijoki sijaitsee idässä noin kahden kilometrin päässä. Röykkiöstä noin 50 m itään on sähkövoimalinja.
Röykkiö on pyöreä, halkaisijaltaan kolme metriä, korkeudeltaan puoli metriä. Röykkiön keskustaa on kaiveltu kallion pintaan saakka noin 1x1 m:n alueelta. Röykkiö on koottu punagraniittisista lohkokivistä, joista osa on rapautunut. Kivien pinta on jäkälän peitossa.
Vuonna 2014 röykkiön itäpuoliselta kalliolta, noin 3 metrin päästä röykkiöstä löytyi pintalöytönä kaksi pientä palaa palanutta savea tai keramiikkaa KM 40138.

Töyterkallio 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee avokallioalueella, kaakkoon voimakkaasti viettävässä kivikkoisessa rinteessä. Kallioalue on Mustajärventiestä noin 150 m pohjoiseen. Röykkiön länsipuolella noin 60 m:n päässä on sähkövoimalinja. Kymijoki on idässä noin kahden kilometrin päässä.
Röykkiö on kasattu kalliopohjalle rantakivikkoon pyöreistä, sileistä kivistä. Röykkiö on kumpumainen, halkaisijaltaan noin kahdeksan metriä ja korkeus noin 80 cm. Kivikkoisessa maaperässä todellinen halkaisija osoittautunee yllä mainittua suuremmaksi.
Röykkiön keskellä on 1x2 m:n suuruinen ja E-W -suuntainen kuoppa, josta kiviä on poistettu. Röykkiön eteläsivulta on poistettu kiviä ja se on hieman rauennut etelä- ja itäsivuiltaan. Rykkiön päällä kasvaa pieniä puita ja röykkiö on paksun karikekerroksen peitossa.

Pajusaarenoja 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee tasaisella terassilla Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien länsipuolella ja pellolla virtaavan Pajusaarenojan lounaispuolella. Kasvillisuus nykyisin pusikoitunutta osittain avohakattua kangas- ja sekametsää.
Metsätieltä ja avohakkuualueelta löytyi inventoinnissa kvartsi-iskoksia kahdesta löytökohtaa noin 150 metrin päässä toisistaan.
Löytökohta A sijaitsee tiellä, jota on vahvistettu tienlaidan ojista kaivetulla soransekaisella hiekalla. Tien ympäristö vaikuttaa pahasti myllätyltä ja tiensivussa mahdollisesti sijainneet asuinpaikan osat lienevät tuhoutuneet avohakkuiden yhteydessä. Maasto löytökohdassa on tasainen ja koillisessa laskee pellonlaitaan jyrkkä yli 6 metriä korkea törmä.
Löytökohta B sijaitsee samalla tiellä noin 150 metriä luoteeseen A:sta. Löydöt otettiin talteen sekametsäsaarekkeesta vanhan umpeenkasvaneen hiekkakuopan kohdalta.

Pajusaarenoja 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien länsipuolella ja pellolla virtaavan Pajusaarenojan pohjoispuolella. Löytökohdassa työntyy pieni niemeke etelään tuolloin kesannolla olleelle pellolle. Pellolla laskee loiva törmä Pajusaarenojan suuntaan. Maasto nousee loivasti pohjoiseen. Maaperä on hienoa hiekkaa ja nykykasvillisuus sekametsää.
Metsätieltä poimittiin inventoinnissa kiviesineen katkelma, kivilaji-iskos ja kvartseja.
Vuonna 2013 tehdyssä, välittömästi asuinpaikan pohjoispuolella sijaitsevan maa-aineksen ottoalueen tarkkuusinventoinnissa löydettiin lähinnä kvartsi-aineistoa, mutta ei merkkejä kulttuurikerroksesta.

Pajusaarenoja 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien länsipuolella ja pellolla virtaavan Pajusaarenojan koillispuolella. Paikalla näyttää sijainneen noin 22 metriä merenpinnasta oleva terassi, joka on lähes tuhoutunut hiekanotossa.
Inventoinnissa poimittiin keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia hiekkakuopan laidoilta sekä yksi kvartsi-iskos hiekkakuopasta luoteeseen noin 90 metrin päässä olevalta hiekkakuopasta nousevalta tieltä.

Haankangas 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itärannalla ja Vaalimaan tien pohjoispuolella Haankankaalla etelään laskevalla terassilla pellolla ja sen takaisessa metsässä. Löytökohta sijaitsee muinaisen saaren niemen kärjessä. Sen alapuolella törmä laskee noin 5 metriä pellolle, missä on törmänjuuressa suuria siirtolohkareita.
Inventoinnissa löytyi kesantopellolle tehdystä koekuopasta keramiikkaa, kvartseja ja palanutta luuta.
Löytökohdasta noin 170 metriä pohjoiskoilliseen sijaitsee Haankangas 2 kivikautinen asuinpaikka.

Haankangas 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Vaalimaan tien pohjoispuolella sijaitsevan Haankankaan pohjoispuolisella laella loivasti pohjoiseen laskeutuvalla terassilla, jonka laki on kivikkoinen. Löytökohdan pohjoispuolella laskee loiva törmä noin 5 metriä alempana sijaitsevalle terassille ja eteläpuolella maasto on tasaista ja rinne alkaa laskeutua noin 50 metrin päässä muinaisen saaren toiselle puolelle. Idän ja kaakon puolella löytökohtaa suojaavat avokalliot.
Inventoinnissa tehdyissä koekuopista löytyi kvartseja. Maaperä on hienoa hiekkaa, joka vaihettuu noin 20 cm syvyydessä soraisemmaksi.
Löytökohdasta noin 170 metriä etelälounaaseen sijaitsee Haankangas 1 kivikautinen asuinpaikka.

Retkorpi 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Haankankaan alueen pohjoispuolella mäntyvaltaisella metsäalueella.
Metsätieltä ja hiekkakuopasta poimittiin inventoinnissa kvartsi-iskoksia kahdelta löytöalueelta.
Löytökohta A sijaitsee etelään viettävällä kapealla terassilla. Terassilla kulkevalla metsätiellä havaittiin kvartsi-iskoksia noin parinkymmenen metrin matkalta. Maaperä on hienoa hiekkaa. Metsätien eteläpuolella laskee loiva törmä kesantopelloille. Löytökohdan pohjoispuolella maasto kohoaa loivasti kivikkoiselle mäelle.
Löytökohta B on noin 80 metriä itään löytökohta A:sta. Metsätieltä ja sen pohjoispuolisesta hiekkakuopasta havaittiin kvartseja ja palanutta luuta noin sadan metrin pituiselta matkalta. Metsätie kulkee samalla terassilla kuin löytökohdassa A. Sekä terassin etelä- että pohjoispuolella on jyrkemmät törmät kuin löytökohdassa A. Itäpuolella löytöalue rajautuu kallioon, jolle tie kohoaa.

Rajamäki 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien länsipuolella ja Rajamäen eteläpuolella Paisaarenojaan laskevalla rinteellä.
Rinteessä kulkevalta luoteeseen laskevalta hiekkatieltä havaittiin kvartsi-iskoksia noin 50 metrin matkalta. Tihein löytökohta sijoittuu noin 25 metriä merenpinnasta olevan ja heikosti erottuvan kapealla terassilla sijaitsevan pienen hiekkakuopan vierelle.

Rajamäki 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien länsilaidalla Rajamäen eteläpuolella lehtimetsävaltaisessa sekametsässä loivasti etelään viettävässä rinteessä. Ympäristössä on isoja kivenlohkareita.
Inventoinnissa poimittiin kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta tienristeyksen ojista ja hiekkatieltä. Maaperä hienoa hiekkaa.

Perälä 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien itäpuolella Perälän tilan pohjoispuolisella mäellä, jossa kasvillisuutena harvaa mäntyä ja kuusta.
Metsätieltä havaittiin kvartsi-iskoksia pohjoiseen laskevan rinteen yläpuolelta kahden kallion välisestä notkelmasta. Eteläpuolinen kallio kohoaa pari metriä löytötasoa korkeammaksi, pohjoisenpuolinen kallio noin puoli metriä. Maaperä kallioiden välisessä notkelmassa on hienoa hiekkaa ja kohteen ympäristössä on avokalliota ja siirtolohkareita.

Haaja (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikan alue tunnetaan paikkakunnalla myös Vanha kartano -nimellä.
Asuinpaikka sijaitsee Ala-Pihlajasta valtatie 7:lle johtavan tien ja Pihlajajoen itäpuolella olevalla 13–14 metriä merenpinnasta luoteeseen laskevalla peltoterassilla. Pelto on alkujaan ollut hyvin kivinen, mutta valtaosa kivistä on kerätty pois. Peltoterassin luoteispuolella on noin 3 metriä korkea jyrkkä törmä ja alueen kaakkoispuolinen maasto jatkuu suhteellisen tasaisena laskeutuen Haajantien toisella puolella. Koillispuolella kohdetta rajaa matala silokallio, jonka pohjoispäähän on merkitty 14,5 metriä merenpinnan yläpuolella oleva korkeuskiintopiste. Saman kalliomuodostuman keskivaiheille on hakattu noin 4 metriä pitkä ura, joka katoaa toisessa päässä sammaleen alle. Ura on leveydeltään noin 3 senttiä ja syvyydeltään noin 2 senttiä.
Pellolta Haajantien pohjoispuolelta on poimittu vuosien mittaan löytöjä (esihistoriallista ja historiallista keramiikkaa, kivikirveen teräkatkelma, hioinkiviä, piitä, kvartsia, savitiivistettä ja kaksi tykinkuulaa).

Repokivenkangas 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella olevien Kotosenmäen ja Repokivenkankaan välisellä loivasti länsilounaaseen laskevalla terassin laella pelto- ja metsäalueella. Terassin alapuolella laskee loiva törmä noin metrin alemmas kosteaan peltonotkelmaan, jonka takana kohoaa kapea kivikkoinen metsävyöhyke. Kohteen koillispuolella kohoavat jyrkän ja kivisen Repokivenkankaan kalliot. Pellon laidoilla kasvaa lehtimetsää.
Inventoinnissa havaittiin kvartseja ja palaneita kiviä noin 100 metriä pitkältä vyöhykkeeltä kahden pienen metsäkaistaleen erottamalta vastakynnetyltä pellolta; löytökohta A sijaitsi metsäkaistaleen pohjoispuolella ja löytökohta B sen eteläpuolella. Maaperä on hiekansekaista peltomultaa.

Repokivenkangas 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella, Repokivenkankaan ja Haankankaan välisellä pelto- ja metsäalueella.
Inventoinnissa löydettiin kvartsi-iskoksia kynnetyltä pellolta noin 18 metriä merenpinnasta olevalta terassilta ja sen alapuolelta noin 2 metriä korkean törmän juuresta. Törmän alla maasto laskee loivasti pellolle ojaan, jonka takana se kohoaa jälleen luoteessa sijaitsevan Haankankaan suuntaan.
Repokivenkangas 2 asuinpaikka sijaitsee noin 180 metriä kohteesta itäkaakkoon.

Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Vaalimaan tien pohjoispuolella, Repokivenkankaan alueen pohjoispuolisen mäen etelärinteessä. Asuinpaikan eteläpuolella, terassin alla on noin 5 metriä korkea törmä, joka laskee kosteaan ja pusikkoiseen Välinotkoon. Alue on vielä 1970-lukujen peruskarttojen mukaan ollut peltona.
Inventoinnissa poimittiin avohakkuualueen avoimista maastokohdista kvartseja ja palanutta luuta loivasti etelään viettävältä terassilta. Maaperä löytöalueella on hienoa hiekkaa, joka vaihettuu lännessä soraksi ja kohteen itäpään kalliontakaisessa notkelmassa siltiksi.
Asuinpaikasta kaakkoon noin 180 metriä Välinotkon vanhan joenuoman toisella puolella sijaitsee Repokivenkangas 1 -kivikautinen asuinpaikka.

Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella Repokivenkankaan alueen pohjoispuolisen mäen lounaisrinteessä. Paikalla on terassi, joka levenee asuinpaikan kohdalla muinaiseksi niemekkeeksi. Niemekkeen kärjessä on suuri siirtolohkare. Asuinpaikasta lounaaseen törmä laskee loivasti notkelmaan entisille pelloille. Kohteen koillispuolella maasto kohoaa tasaisesti yläpuolisille kallioille. Löytöalueen ympäristö on avohakattu.
Inventoinnissa poimittiin kvartseja noin 30 metrin matkalta. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa ja peruskallio tulee paikoitellen esiin aivan tien pintaan.
Kohteesta noin 190 metriä kaakkoon sijaitsee Repokivenkangas 4 asuinpaikka ja noin 180 metriä luoteeseen Käpysuo 1 kivikautinen asuinpaikka.

Käpysuo 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Vaalimaan tien pohjoispuolella olevan Repokivenkankaan alueen pohjoispuolisen mäen lounaisrinteessä mäntykangasmetsässä. Asuinpaikan lounaispuolella laskee jyrkkä törmä kostealle entiselle peltoalueelle, ja koillispuolella maasto kohoaa tasaisesti.
Inventoinnissa poimittiin metsätieltä kvartsi-iskoksia noin 70 metrin matkalta. Tie kulkee kapealla lounaaseen viettävällä terassilla. Löytöalue alkaa idässä noin 30 metriä ennen etelälaitaan kaivettua tervahautaa (ks. alakohde) ja jatkuu lännessä pienelle mäennyppylälle. Maaperä on hienoa hiekkaa.
Käpysuo 2 asuinpaikka sijaitsee noin 230 metriä luoteeseen ja Repokivenkangas 5 asuinpaikka noin 180 metriä kaakkoon.

Käpysuo 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Vaalimaantien pohjoispuolella olevan Repokivenkankaan alueen pohjoispuolisen mäen länsilaidalla. Asuinpaikan länsipuolella laskee jyrkkä noin 3 metriä korkea törmä Käpysuohon ja itäpuolella kohoaa jyrkkä, suojaava kivikkoinen törmä yläpuolisille kallioille. Alueen kasvillisuus on mäntykangasmetsää.
Inventoinnissa poimittiin metsätieltä kvartsi-iskoksia vanhan hiekkakuopan kohdalta. Metsätie kulkee kapealla länsilounaaseen viettävällä terassilla. Tie on leikattu terassiin, minkä vuoksi terassin alapuolisen törmän harja ja yläpuolisen törmän tyvi eivät ole säilyneet. Maaperä on hienoa hiekkaa.
Käpysuo 1 asuinpaikka sijaitsee noin 230 metriä kaakkoon.

Aitansuonkangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Ala-Pihlajasta valtatie 7:lle johtavan tien itäpuolella Pihlajajoen itärannan Myyrynkallion kaakkoispuolella. Historialliseen aikaan ajoittuvia kuopparakenteita havaittiin inventoinnissa kolmella alueella. Maaperä alueella on hienoa hiekkaa ja nykykasvillisuus kuusivaltaista sekametsää.
Tervahauta (inventoinnin kohta B) sijaitsee Myyrynkallion koillispuoleisessa notkelmassa noin 170 metriä metsätiestä itään. Se on halkaisijaltaan noin 5 metriä ja sen ympäristössä on useita muita matalia kuopanteita.
Tervahaudasta noin 130 metriä länteen ja noin 50 metriä hiekkatiestä koilliseen havaittiin inventoinnissa kolme noin 2,5 x 1 x 0,5 metrin kokoista painannetta rinteen suuntaisessa rivissä (inventoinnin kohta A). Painanteisiin tehdyissä kairauksissa havaittiin runsaasti hiiltä.
Tervahaudasta noin 100 metriä itään havaittiin inventoinnissa kolme noin 2,5 x 1 x 0,4 metrin suuruista painannetta (inventoinnin kohta C).

Tyyräänmäki (Löytöpaikat)
Esihistoriallinen; Löytöpaikka sijaitsee Ravijoelta Virolahden kuntakeskukselle johtavan tien pohjoispuolella Tyyräänmäen eteläpuolella. Loivasti lounaaseen viettävästä rinteestä poimittiin hiekkatieltä kaksi kvartsia noin 17,5 metriä merenpinnasta tasolta. Hiekkatien molemmin puolin on tervahautoja eli kvartsi saattaa myös olla tuluskvartsia. Kohteella ei ole havaittavissa selkeitä rannanmuodostumia. Maaperä on hienoa hiekkaa ja kasvillisuus nuorta sekametsää.
Löytöpaikasta noin 100 metriä itäkaakkoon sijaitsee inventoijille maastomiesten ilmoittama kuoppakohde numero 119. Paikalla on kaksi tuoretta noin 3,5 x 5 x 1 metrin kuoppaa, joita ympäröivät 15-20 cm korkeat vallit. Molempien kuoppien reunat ovat varsin jyrkät, läntisemmän keskellä on suurehko maakivi. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa ja kasvillisuus kosteaa kuusikkoa.

Ruotsinsalmen linnoituskaupunki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotsinsalmen linnoitusta alettiin rakentaa vuonna 1790. Linnoitus vihittiin käyttöön vuonna 1795. Kotkansaari muodosti Ruotsinsalmen merilinnoituksen keskuslinnoitusalueen. Sinne kaavoitettiin myös linnoituskaupunki asuin- ja hyötyrakennuksineen, kasarmeineen ja kirkkoineen. Se sijaitsi nykyisen Kotkan ydinkeskustan alueella ulottuen etelässä suunnilleen Puutarhakadun ja Museokadun tienoille ja rajautuen lännessä Heikinkadun paikkeille.
Ruotsinsalmen kaupungin jakoi kahteen osaan itä-länsisuunnassa kulkenut mutkitteleva kanava tai avo-oja, joka oli rakennettu maaperän kuivaamiseksi. Sen eteläpuolella olevat korttelit olivat kutakuinkin ruutukaavan mukaisia kun taas pohjoinen puoli oli asemakaavaltaan vapaampi. Rakennukset olivat yleensä yksikerroksisia puurakennuksia, mutta varuskunnan käyttöön rakennettiin myös kivisiä asuin- ja kasarmirakennuksia. Kaupunkialueen lounaiskulmassa sijaitsi suuri Ruotsinsalmen merisairaala puutarhoineen.
Kaiken kaikkiaan Ruotsinsalmessa asui 1800-luvun alussa hieman yli 8 000 henkeä, enimmillään noin 10 000. Yhdyskunta ei ollut juridisesti kaupunki vaan sotasatama. Suomen sodan 1808–1809 jälkeen Ruotsinsalmi alennettiin II-luokan linnoitukseksi ja sinne jäi enää pieni 200–300 miehen vartiosto. 1830-luvun lopussa Ruotsinsalmi luovutettiin kokonaan suomalaisten viranomaisten hallintaan, ja kaupunkialue rappeutui ja autioitui. Englannin laivasto pommitti linnoituskaupunkia ja sytytti sen tuleen Krimin sodan aikana kesällä 1855. Pystyyn jäi vain ortodoksinen kirkko ja joitakin yksittäisiä rakennuksia. Kotkan kaupunki perustettiin vuonna 1879.
Kaupunkialueella on tehty joitakin arkeologisia tutkimuksia, joiden perusteella kiinteitä rakenteita on vähän ja kulttuurikerroksen paksuus vaihtelee. Esinelöydöt ovat sen sijaan monipuolisia.

Villikkalan valli (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Nikkarinmäen pohjoisosassa, Petterinvuorelle johtavan ajokelpoisen tien eteläpuolella, kohdalla josta tiestä erkanee metsäkoneen ajoura lounaaseen. Hiekkaisella rinteellä kasvaa havumetsää, valtapuuna kuusi.
Itä – länsi suuntaisen, V-profiilin muotoisen kaivannon pituus on 50 m. kaivannon yläosan leveys on 2,5 m ja alaosan 0,3 m, syvyys on 1,5 m. Kaivannon kummankin puolen reuna on yhtä korkealla. Kaivannon pohjoispuoleisen reunan muodostaa 4 – 5 m leveä maavalli, jonka pohjoissivua leikkaa hiekkaiseen maastoon rakennettu tie. Vallin ja haudan päät sulautuvat ympäristöön ilman selvää rajaa. Kaivannon keskivaiheilla, sen eteläreunassa on 3 x 4 m kokoinen kuoppa. Rakenteen käyttötarkoituksesta ja valmistumisajankohdasta ei ole tietoja.

Värälän valli (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama varustus, joka on esitetty vanhassa sotatapahtumia kuvaavassa kartassa numerolla 1. Se sijaitsee Myllykoskentien ja Väräläntien risteyksen pohjoispuolella. Varustus on rakennettu koilliseen laskevan rinteen terassille, jonka maaperä on hiekkaa.
Vallin edessä on 1 m syvä ja 3 m leveä vallihauta. Pohjamuodoltaan kahdesta tylpästä kulmasta muodostuva valli on juuresta 3–4 m leveä, eskarp 1,3–1,7 m korkea ja rintasuoja on 1 m korkea. Vallin suojasivulla lienee ollut matala hauta, josta on jäljellä heikosti erottuva ura. Valleista on jäljellä osia yhteensä n. 90 metrin matkalla. Varustuksen itä- ja länsipää ovat tuhoutuneet. Paikalla on opastaulu. Kohteen taustalla on sijainnut ruotsalaisten joukkojen sotilasleiri ja päämaja.

Lähdekallio (1000007595) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee osaksi Anjalankosken ja suurimmaksi osaksi Elimäen alueilla. Laajalle alueella olevat taisteluhaudat sijaitsevat Kaukasuontien ja Tallusjoen välisillä kallioilla. Hiekkaisessa moreenimaassa kasvaa havumetsää ja osin tiheää kuusikkoa. Lähdekallion poikki on raivattu korkeajännitelinja, jonka kohdalla kasvaa vesakkoa.
Taisteluasemat kulkevat Lähdekallion mäkien länsireunalla. Lähdekalliolla erkanee ulommasta linjasta koillinen–lounas–suuntainen yhdyshauta, joka johtaa kallion itäpuolelle, jossa sijaitsee taaempi puolustuslinja. Linjojen välillä on etäisyyttä 160 – 200 m. Ulomman linjan torjuntasuunta on lounaaseen ja länteen. Taaemman puolustusaseman torjuntasuunnat ovat koillinen ja lounas. Taaemmasta puolustusasemasta laskeutuu yhdyshauta mäen itäpuolelle, jonka juurella on suojahuone. Kohteen taistelu- ja yhdyshautojen kokonaispituus on 1,4 km. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi ja esimerkiksi hautojen keskellä olevia suuria maakiviä on räjäyttämättä.
Haudat on osittain kaivettu maahan ja osin louhittu kallioon. Hautojen leveys on 1 – 2 m ja syvyys 1,5 m. Lähdekallion eteläosassa on myös 2 – 2,5 m syviä hautoja. Ampumasyvennyksillä varustetuissa taisteluhautalinjoissa on 22 traverssia, joista 6 on rakennettu hautojen keskelle siten, että ne voi kiertää kummalta puolelta tahansa. Hautojen takaseinustoilla erottuu portaiden paikkoja, joista puiset askelmat ovat hävinneet. Portaat ovat olleet metrin levyisiä. Suojahuoneita on ollut kolme. Niiden hirsirakenteet on purettu pois ja jäljellä on enää kuopat.

Ratula Hautapelto (Hautapaikat)
Historiallinen; Ratulan Joki-Tommolan mailla sijaitsevalta Hautapelto-nimisestä kummusta on löydetty luita soraa otettaessa. Vuonna 1967 paikalla oli vielä parisenkymmentä 2 x 1 m kokoista painautumaa koskemattomana.

Flêche-patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kustaan sodan (17881790) aikainen tykkipatteri, joka sijaitsee Huhdanniementien ja Rättärintien risteyksestä 100 m koilliseen, rinteessä, osaksi tonttialueella. Paikalla kasvaa muutama kuusi ja pihlajia.
Jäljellä on enää koillinen–lounassuuntainen maavalli jota erottuu noin 43 m matkalla. Vallin leveys on yläosastaan noin 2 m. Eskarp on 1,5 m korkea ja vallin taustapuolen korkeus on 1 m. Vallin etusivulla on kolme kuoppaa, joiden halkaisijat ovat 1,5 m.
Alkujaan valli on ollut pohjaltaan kulmanmuotoinen. Eheänä siitä on säilynyt vain eteläsivun keskiosa. Itäsivulta on rintasuoja hävinnyt ja jäljellä on ainoastaan eskarpin alaosa. Myös mäen länsisivulla ollet varustukset ovat hävinneet. Vuonna 1967 Sirolan maalla vallia oli jäljellä 30 m pätkä pyöristyneenä ja madaltuneena. Karta öfver Anjala Pass no 4 (1790) mukaan kyseessä voisi olla nk. Flêche-patteri.
Kohteen aluerajausta muutettu tammikuussa 2021 vuoden 2020 inventoinnin tulosten perusteella.

Karhula Härkävuori (Hautapaikat)
Historiallinen; Härkävuoren kalmistoalue on toiminut 1700-luvun lopulta 1800-luvulle Kyminlinnan linnoituksen hautausmaana. Intensiivisin käyttöaika lienee ollut aivan 1800-luvun alussa. Todennäköisesti paikka palveli myös Kyminlinnassa toimineen varuskunnan hautausmaana 1800-puoliväliin asti.
1900-luvun alussa on Härkävuoren viereltä kankaalta löydetty kymmeniä luurankoja sekä esineitä, mm. barokkityylisiä hopealusikoita sekä ortodoksiesineistöä hiekanotossa. Vuonna 1948 on edelleen löydetty 14 luurankoa rakennuksen perustusta tehtäessä. Nämä ovat olleet arkuissa haudattuja ja niissä on havaittu aseiden lyöntijälkiä. Samalla on löydetty sotilasnappeja ja ortodoksisia esineitä. Luiden löytöpaikka sijaitsee muistitiedon perusteella Nyyrikinkadun ja Vipusenkadun risteyksen eteläpuolisella alueella, siellä olevan kalliopaljastuman länsipuolisessa hiekkarinteessä. Alueella on kolme siirtolohkaretta, joista eteläisimmän lähistöltä luita muistellaan löytyneen eniten. Alueelta on löytynyt luita myös 1990-luvun puolivälissä rakennustöiden yhteydessä. Viimeisimmät luulöydöt on tehty kesäkuussa 2018, ks. alakohde.
Perimätiedon mukaan paikalla olisi ollut kirkko ja siihen liittyvä hautausmaa, jonka puuristit olisivat olleet pystyssä vielä 1800-luvun lopulla. Paikkaan liittyvät myös nimet Kirstukorpi ja Kappelioja. Kohde lienee lähes kokonaan hävitetty hiekanotossa, mutta 200 m tästä länteen olevalta kerrostaloalueelta on myös löydetty luita. Näin ollen alueella saattaa olla vielä hautauksia jäljellä.

Kottaraisentie 20 (Hautapaikat)
Historiallinen; Kaivettaessa viemäriä Kottaraisentien yli 1950-luvulla löytyi 1- 1,5 m syvyydestä luurankoja ja arkun jäännöksiä. Myös tien itäpuolelta, kallion juurelta on löydetty luita hiekkaa otettaessa. Tien ja hiekkakuopan välisellä alueella on saattanut säilyä hautoja.

Sokeritehdas (Hautapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Liitulahdentien itäpuolella, Sokeritehtaalle vievän tien risteyksessä. Paikalla on vielä vuonna 1967 ollut pystyssä graniitista hakattu hautakivi, jossa on ollut ortodoksiristi ja nimi Egor Fedorov Tsiganov sekä vuosiluku 1854.
Alueella on sijainnut vuoden 1844 kartan mukaan hautausmaa pienen kallionkumpareen luoteispuolella. Kallio ja aivan sen lähiympäristö on säilynyt Liitulahdentien ja Kotkansaarelle vievän Hyväntuulentien välissä. Tällä alueella on saattanut säilyä myös hautausmaan rippeitä.

Kaukola (1000007619) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Aivan tien reunassa, tasaisella maalla, metsäsaarekkeessa on 25 x 30 m suuruiset redutin jäännökset. 1 - 0,5 m syvä vallihauta kiertää varustusta ympäriinsä. Rintasuojaa ei ole näkyvissä. Se on joko jäänyt tekemättä tai hävitetty myöhemmin. Redutti on rakennettu torjumaan tietä pitkin etelän suunnasta hyökkäävää vihollista. Rakennus- ja käyttöajankohta lienee 1700-luvun alkupuolella Suuren Pohjan sodan ja Hattujen sodan välisenä aikana.
Kohteen rajausta on muutettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017.

Munasuo (1000007620) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Munasuon pohjoislaidalla suohon pistävässä niemessä sijaitsevaa ryssänuunia on myöhemmin muutettu siten, että se on nykyisin pelkästään pohjaltaan soikea 0,5 m korkea kivikehä. Sen laajuus on 2 x 2,7 m. Muutettaessa kiviä on otettu pesän kohdalta kehäksi suun eteen. Suun molemmin puolin olleet kivet, jotka ovat jääneet kehän sisälle, ovat 0,6 m päässä toisistaan.

Piiparkallio (Hautapaikat)
Historiallinen; Piiparkallion luoteispuolella on perimätiedon mukaan ollut köyhien hautausmaa. Siihen haudattiin ne, joilla ei ollut tarpeeksi omaisuutta, jotta ruumis olisi voitu kuljettaa Elimäen kirkolle reellä. Otettaessa hiekkaa tietä tehtäessä on paikalta tullut esiin luita. Osa hautausmaasta saattaa olla säilyneenä tien alla sekä aivan tien vieressä.

Liikkala Alapää 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kouvolasta Haminaan vievän maantien nro 371 molemmin puolin on vanhoja kasarmin pohjia. Rakennusten paikat erottuvat ympäröivistä pelloista ja tienvarsiniitystä tien suuntaisina (kaakko-luode), ruohottuneina, 0,5 – 1 m korkeina valleina, joiden leveys on 20 m. Vallien keskellä on kumpuja ja painanteita.
Tien pohjoispuolen vieressä on 230 m pitkä rakennuksen pohja, jonka pohjoispuolella on kaksi säännöllisen muotoista, n. 30 m pitkää saman suuntaista peltosaareketta, jotka saattavat myös olla rakennuksen pohjia. Tien eteläpuolella on kaksi 80 m pitkää, tien suunnassa peräkkäin sijaitsevaa rakennuksen pohjaa, joiden välimatka toisistaan on 40 m.
Arkistotietojen mukaan 22.5.1803 annetun määräyksen mukaan alueelle piti rakentaa kasarmit kahdelle jalkaväkipataljoonalle vuoden loppuun mennessä (VA 5/65 BD 1820). Kohteesta n. 650 m kaakkoon on tien varressa toinen kasarmialueen rakennusten pohjien keskittymä: Alapää 2 (mj-rek 1000007996).
Rakenteet erottuvat selkeästi Lidar -kartta-aineistossa. Rajausta on muutettu tarkastuksen ja kartta-aineiston perusteella.

Liikkala Alapää 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kouvolasta Haminaan vievän maantien nro 371 molemmin puolin on vanhoja kasarmien pohjia. Rakennusten paikat erottuvat ympäröivistä pelloista ja tienvarsiniitystä tien suuntaisina (kaakko-luode), ruohottuneina, 0,5 – 1 m korkeina valleina, joiden leveys on 20 m. Vallien keskellä on kumpuja ja painanteita.
Tien pohjoispuolen vieressä on 140 m pitkä rakennuksen pohja. Vallina erottuva perusta jatkuu vielä kaakkoon, jossa se on jäänyt omakotitalotontin alle. Tien eteläpuolella erottuu 85 m pitkä rakennuksen pohja, jonka luoteispää madaltuu epämääräiseksi kadoten lopulta näkymättömiin. Tämän vallin kaakkoispuolella on tien vieressä kaksi pienikokoista kumparetta n. 50 m päässä toisistaan, jotka ovat saattaneet myös olla rakennuksen pohjia.
Arkistotietojen mukaan 22.5.1803 annetun määräyksen mukaan paikalle piti rakentaa kasarmit kahdelle jalkaväkipataljoonalle vuoden loppuun mennessä (VA 5/65 BD 1820). Kohteesta n. 650 m luoteeseen on tien varressa toinen kasarmialueen rakennusten pohjien keskittymä: Alapää 1 (mj-rek 1000007995).

Alakylä Kallioniemen patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Venäläisten Kustaan sodan (1788 – 1790) aikana rakentama tykkipatteri, joka sijaitsee Kouvolan kaupunkialueen lounaispuolella, Kymijoen itärannalla, noin 50 metrin päässä joesta, rannasta nousevan mäen päällä. Moreenimaastossa kasvaa kuusimetsää ja vähäisesti lehtipuita.
Patteri on suoran kulman muotoinen. Oikea siipi on pohjois - etelä –suuntainen ja 12 m pitkä. Vallin leveys on 4 m ja korkeus 1,5 m. Sen eteläpää kääntyy suorakulmaisesti ja valli jatkuu n. 4 m itä – länsi suunnassa. Vallin edessä on vallihauta, joka on syntynyt kun maata on kasattu rintasuojaa varten. Vallihaudan leveys on 2 m ja syvyys 0,4 m. Vasemmasta siivestä puuttuu valli. Ainoastaan 6 m pitkä vallihauta on jäljellä. Sen leveys on 0,7 m ja syvyys 0,4 m.
Patteri on rakennettu vuonna 1790 estämään ruotsalaisten joukkojen joen ylitys. Ruotsalaiseen linnoituskarttaan kohde on merkitty venäläisenä tykkipatterina n:o 9. Joen vastarannalla, Elimäen puolella, on ollut ruotsalaisten rakentama Vilppulan Patteri n:o 7.

Lankila (Karlby) Langinpelto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee nykyisen Lankilan kaupunginosan ja Langinkosken eteläpuolella Kymijoen länsirannalla koilliseen viettävällä peltorinteellä.
Pellolta on löytynyt 1960-luvulla neljä rahaa ja riipusikoni, jotka on toimitettu vuoden 2007 alussa Kymenlaakson maakuntamuseoon arvioitaviksi. Löydöt on palautettu löytäjälle. Rahoista kaksi hopeista on Juhana III:n aikaisia, vuosilta 1570 ja 1573 ja yksi kuparinen on Kristiinan aikainen, vuodelta 1634–44. Yksi hopearaha on ajoittamaton. Messinkinen riipusikoni ajoittunee 1800-luvulle. Inventoinnin yhteydessä pellolla havaittiin kasvillisuudesta huolimatta fajanssia ja punasavikeramiikkaa.
Historiallisissa lähteissä vuodelta 1554 mainitaan viisitaloinen Karlby ja yhtenä isäntänä esiintyy Martti Lång (Långh). Myöhemmin Martti Eerikinpoika Långista käytetään useimmiten Lang -nimeä. Lang asui ilmeisesti aluksi Kymenkartanossa, josta hän näyttää muuttaneen Karlbyhyn kartanon tultua uuden voutikunnan keskukseksi. Karlbystä on käytetty myös Karleby, Kariala ja Karijala –nimiä. Kylännimi kuitenkin hävisi 1620-luvulla, jolloin sen tilalle tulivat Lankila ja Ruonala. Lankilan isäntinä toimivat Lang ja Suomalainen. Langin talo jakaantui 1620-luvulla kahtia, mutta se yhdistyi nopeasti uudelleen. Vuonna 1647 Lang oli Lankilan ainoa talo. 1600-luvun lopulla Lankila autioitui kokonaan ja vuonna 1708 se sai jälleen uuden asukkaan. Kylä oli yksitaloinen vielä 1800-luvun alkupuolellakin.
Lankilan vanha kylätontti on säilynyt melko hyvin. Uuden päärakennuksen rakentaminen on saattanut tuhota muinaisjäännöstä jonkin verran, mutta mm. isojakokartan (MHA G9 5/4b) mukaan vanha tontti on sijainnut vanhan päärakennuksen kohdalla ja nykyisen pellon kohdalla.
Rahojen ja riipusten tiedot (rahat M. Kykyrin tunnistus):
1) Juhana III, ½ äyriä, v. 1570, hopeaa
2) Juhana III, 2 äyriä, v. 1573, hopeaa, reunassa pyöreä reikä
3) tunnistamaton, hopeaa, erotettavissa lehväkuvio ja pistereuna sekä yksittäisiä kirjaimia
4) Kristiina, 1/4 äyriä, n. 1634-44, kuparia
5) messinkinen soikea riipusikoni, jonka ripustuslenkki on katkennut. Kuva-aiheina ovat jumalanäiti ja vapahtaja sekä Pyhä Panteleimon. Esine ajoittunee 1800-luvulle.
Reunoja kiertävät tekstit (translitteroituna):
OBR. AFONSKOJ BOZHIEJ MATERI SKOROPOSLUSHNITSA
OBR. SVJAT. VELIKOMUTSHEN. I TSELITELJA PANTELEIMONA
Käännös (Hanna Kemppi 2007):
Jumalanäidin athoslainen ikoni "Joutuisa kuulija"
Pyhän suurmarttyyri ja parantaja Panteleimonin ikoni

Pieni Varissaari, patteri n:o 5 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Pienellä Varissaarella eli Pikku Elizabethin saarella Kotkansaaren itäpuolella sijaitsi patteri numero 5. Se oli rakennettu täytemaasta ja kivistä. Patterissa oli suojavallin ympäröimä tykkipiha ja koillissivulla ammuskellari. Patteriin mahtui kolme tykkiä.

Mäntykarin patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Ruotsinsalmen lounaispuolella sijaitsevan Petäjäkarin (nyk. Mäntykari) patterissa oli kaksi tykkiä. Niiden ampumasuunta oli Kuninkaanportin väylälle.
Kohteen nykyisestä kunnosta ei ole tietoa.

Venäänkari, patteri n:o 8 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteri n:o 8 sijaitsee Venäänkarilla Vallikarin ja Kuutsalon pääsaarten välissä. Alueen tiheä saariryhmä muodostaa luontaisen kulkuesteen, mutta myös pikkusaarten välisiä salmia voitiin täyttää. Patteissa oli kuusi tykkiä ja sen pääasiallinen ampumasuunta oli itäkoilliseen. Patteripihaa ympäröi ampumakorokkeella varustettu kivistä ladottu suojavalli.

Pirkköyrin patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Pirkköyrin patteri sijaitsee Pirkköyrin saaren lounaispäässä. Laaja patterivarustus muodostaa puoliympyrän, jossa oli ampumapenkereet ja rintasuojat. Patteri kattoi käytännössä saaren lounaisen kallioniemekkeen. Siinä oli toistakymmentä lounaaseen, etelään ja kaakkoon ampuvaa tykkiä. Patterin takana oli tykinkuulien kuumennsuuuni ja pohjoisempana saareen työntyvän lahden rannalla ammuskellari sekä pieni puukasarmi.

Kivisalmen siltalinnake (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kivisalmen sillan eteläpuolelle rakennettu linnake on sulkenut Kotkansaarelle pohjoisesta kulkevan tien. Linnake on alun perin käsittänyt bastionin, kurtiinivallin ja puolibastionin sekä näiden takana olevat kaksi patteria.
Linnakkeesta on nykyisin jäljellä vain heikosti havaittavia kivipenkereitä rautatieasemalle ja entiseen öljysatamaan vievien ratojen välissä Kivisalmen rannassa.

Kotkansaari, patteri n:o 3 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteri numero 3 sijaitsee Kotkansaaren länsiosassa redutti Kotkan eteläpuolella. Patterille on Haukkavuorenkadulta noin 100 m matkaa. Piirustusten mukaan eskarp-muuri peittää koko etusivun. Sen alaosa on tehty kivestä ja yläosa tiilestä. Patteri on osin tuhoutunut myöhemmässä maankäytössä.
Patterin alueella ja ympäristössä toteutettiin koekaivaus vuonna 2008. Tutkitut kerrokset ajoittuivat niistä talteen otettujen löytöjen perusteella pääasiallisesti 1900-luvulle, mutta
patterin alueella paljastettiin rakenteita ja kerroksia, joista osa oli yhdistettävissä patterin
rakentamiseen 1790-luvulla. Mainittuun ajankohtaan liitettäviä löytöjä saatiin vain kaksi: lasittamattoman harmaasavikeramiikan pala sekä koristelemattoman liitupiipun varsikatkelma. 1900-luvun löydöistä olivat yleisimpiä taso- ja pullolasi, fajanssi, posliini sekä rautaesineen katkelmat.

Patteri Katarina (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteri Katarina sijaitsee Fort Katarinan kaakkoispuolella rannassa. Se muodosti noin 40 m pituisen ampumakorokkein ja rintasuojin varustetun rantaviivaa myötäilevän vallirakennelman.
Piirustusten mukaan tukimuuri peittää koko vallin etusivun. Valli on kiveä, yläosa tiiltä. Rintatukimuuri on muurattu tiilestä. Vallin oikeassa päässä kulkee katu ja vallin päällä on 1960-luvulla ollut sähkölaitoksen laitekoppi. Vallin keskiosassa ja oikeassa siivessä eskarpin kivinen tukimuuri on 1,5–2 m korkea. Vallin päällä on molempiin sisäkulmiin kaivettu talvisodan aikana konekivääriasemat. Vallin luoteissiipi ja lounaisosa ovat tuhoutuneet todennäköisesti vuonna 1947 säiliön rakentamisen takia.

Kotkansaari, patteri n:o 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteri 1 sijaitsi rannassa lähes 7 metriä korkean kallion päällä, noin 170 metriä Fort Katarinan ylälinnakkeesta lounaaseen. Patterin takana on ollut pieni ammuskellari. Patteri oli neliönmuotoinen varustus, jonka alaosa oli rakennettu kivestä ja yläosa tiilestä. Vallin sisäosa oli täytetty maalla. Sen merelle suunnatut kulmat oli viistetty, ja mantereen puolelta patteriin johti puinen tykkisilta. Sen kaksi tykkiaukkoa oli suunnattu luoteeseen. Patterin sisäpuolelle oli rakennettu öljysäiliö, johon maistraatin lupa oli myönnetty vuonna 1947. Patterista oli säilynyt noin 10 metriä pitkä, 5 metriä leveä ja 1,5 metriä korkea valli vuonna 1967. Vuoden 2006 kartoituksessa todettiin, että patterin luoteissiipi ja lounaisosa olivat tuhoutuneet. Patterista oli säilynyt kaakkoissiiven maavallia sekä osia eskarppimuurista. Maaleikkauksesta erottui myös huonosti säilynyt tiilirakenne.
Kohde on rajattu paikkatietokantaan ja keskikoordinaatit muutettu 06/2017

Tykistön kasarmi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kotkan maauimalan lounaispuolella on säilynyt 33 x 17 metrin laajuinen ja 30–50 senttimetriä korkea kasarmin kivijalka. Kyseessä lienee tykistön kasarmeista säilynyt pieni osa.

Kotkansaari, ruutikellari n:o 82 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ruutikellarin numero 82 metriä korkea kivijalka sijaitsee Kotkansaaren eteläosassa Fort Katariinan länsipuolella, ulkoilutien vieressä.
Raunion korkeus on 2–4 kivikertaa eli 1–2 metriä. Luoteisseinällä on tiilisiä tuuletusaukkoja. Raunion kulmissa on hakatut suuret nurkkakivet, joiden ansiosta muuri on säilynyt nurkissa muuta muuria paremmin.
Kohde kuuluu ns. Katariinan polun nähtävyyskohteisiin ja se on varustettu opaskyltillä.

Kotkansaari, ruutikellari n:o 83 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ruutikellari n:o 83 sijaitsee Puistolanniemen itäosassa, Majakkalahden länsipuolella. Kellarin koko on 11 x 20 m. Sen itäsivua on korjattu siten, että tuuletusaukot ovat menneet umpeen. Pohjoispäädyn seinää oli pystyssä v. 1980 2 - 3 kivirivin korkeudelta. Myös eteläpäädyssä seinää oli osittain pystyssä.
Vuoden 2007 inventoinnissa havaittiin, että ruutikellari on sortunut ja siitä on jäljellä enää kivijalka.

Tiutinen, ruutivarasto (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ruutivarasto sijaitsee Tiutisen saaren keskiosassa noin 20 päässä Tiutisen maantiestä. Ruutivaraston koko on 6,5 x 10 m. Se on muurattu luonnonkivistä ja sen eteläsivulla kaksi suurta maakiveä muodostaa osan seinästä. Seinää on pystyssä noin metrin korkeudelta. Paikalle on myöhemmin rakennettu maakellari.

Tiutinen, tiilikasarmi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tiutisen saaren tiilikasarmi on sijainnut reduttien Tiutinen ja Pitkäsaari välissä. Paikalla on myöhemmin ollut lautatarha, joten kohde on saattanut tuhoutua myöhemmässä maankäytössä. Paikalla saattaa kuitenkin olla säilyneenä osia maan alla.

Korsnäs (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Korsnäsin harjanteen eteläpäässä luonnonkivikossa. Kivikon lounaisreunaan on tehty sisältä kuopalle (0,5-1 m ) kaivettu potero (3 x 5 m, sisämitat 2x 4 m), iso maakiven (2 x 2 x 1 m) juureen. Kehävallin korkeus on 0,75-1 m ja siinä on suuaukko itään harjanteen puolelle. Kivien halkaisija on 20–40 cm. Rakennelma ajoittuu todennäköisimmin 1700–1800-luvulle.

Vehkaluoto (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Mussalon satama-alueen lounaispuolella sijaitsevan Vehkaluoto -nimisen saaren pohjoiskärjessä mäntyjä kasvavalla vanhalla kapealla rantaterassilla. Paikalla on 25 kiviröykkiötä, joiden halkaisija on 1-4 m. Niiden eteläpuolella kulkee latomuksiin liittyvä n. 25 m pitkä kivirivi. Muinaisjäännösalue on tutkittu vuonna 2008 kokonaan Kotkan Satama Oy:n laajennustöiden vuoksi. Röykkiöt on ennallistettu tutkimusten jälkeen, koska rakennustöiden aikataulu ei ollut vielä tiedossa.
Muinaisjäännösalueelta saatiin talteen vain muutamia löytöjä, joista osa ajoittuu vasta 1700-1800-luvuille ja muutamat kvartsi-iskokset mahdollisesti esihistorialliseen aikaan. Nuoremmat löydöt liitynevät saaren historiallisen ajan asutukseen. Röykkiöiden funktio ei selvinnyt kaivauksissa, mutta tästä huolimatta kyseessä saattavat olla rautakautiset haudat.

Santalahti (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mussalon sataman luoteispuolella Vehkaluodon pohjoisosassa. Kivirakenteet ovat lähellä rantaa sijaitsevan kallion koillispuolella kesämökkitontin rajalla. Alueella on kolme 10–15 m pitkää ja 4–5 m leveää suurista kivistä kasattua muurimaista rakennetta. Kivet ovat sammaleen peittämiä.
Rakenteet näyttäisivät ajoittuvan sijaintinsa puolesta historialliseen aikaan ja liittyvän tontilla oleviin kivijalkoihin ja muiden rakenteiden jäänteisiin.

Koppeli (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Santamäen pohjoisosassa hiekkaisella mäntykankaalla. Paikalla on matala terassitasanne, jolla on ojan ympäröimä hiilimiilu. Sen kokonaishalkaisija on n. 6 metriä.

Härmänsuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Härmänkankaan pohjoisosassa Järvenniitylle ja Härmänkankaalle vievien paikallisteiden risteyksessä. Paikka on mäntykangasta.
Teiden risteyskohdassa on uusi tienpätkä, jonka molemmilta puolilta löytyi tielinjaleikkauksista retusoituja kvartsi-iskoksia ja kaavin noin 100 m pituiselta matkalta. Tien pohjoispuolelle tehdyissä koekuopissa havaittiin likamaata. Korkeutensa puolesta asuinpaikka ajoittuu mesoliittiseen kivikauteen.

Härmänkangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Härmänkankaan laajan hiekkakuoppa-alueen länsipuolella, laikutus-alueella. Laikutusalueen itäreunassa on pieni hiekkakuoppa. Laikutuskohdista löytyi kvartsi-iskoksia samoin kuin hiekkakuopan reunoilta. Laikutus on rikkonut muinaisjäännöksen pinta-osaa. Löytöjen levinnän perusteella hiekkakuoppa sijaitsee aivan asuinpaikan keskellä. Korkeutensa perusteella se asoittuu mesoliittiselle kivikaudelle.

Iisakkala (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Laajakosken muuntoasemalta Kultaankoskelle vievän paikallistien lounaispuolella. Paikan lounaispuolella n. 200 m päässä on Niskasuon kivikautinen asuinpaikka. 30 m korkeuskäyrä muodostaa alueelle mäennyppylän, jonka itäreunassa on kapea niemeke. Tien ja niemekkeen välissä on hiekkakuoppa.
Niemekkeen kärjestä, hiekkakuopan reunalta sekä paikallistien koillispuolen tielinjaleikkauksesta kerättiin muutama kvartsi-iskos sekä yksi kvartsikaavin. Kyseessä on mahdollisesti mesoliittiseen kivikauteen ajoittuva asuinpaikka. Niskasuo ja Iisakkala erottuvat toisistaan topografisesti.

Rapavuori (1000007882) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Kuutsalon saaren keskiosassa Rapavuori-nimisen kallion laella. Alueella on pienessä kallion notkelmassa röykkiökiveys, johon kuuluu kaksi vierekkäistä hieman sisäänpäin kaartuvaa kiveystä. Toinen on 2 x 8 m kokoinen ja toinen 2,5 x 10 m kokoinen. Kiveysten korkeus on vähän alle metrin. Röykkiöiden välissä on matala 2 x 4,5 m halkaisijaltaan oleva soikeahko kiveys. Röykkiöstä 20 m kaakkoon on toinen samantyyppinen kivilatomus.
Kiviröykkiöiden käyttötarkoitus on selvittämättä, sillä moniosaiset kiveykset eivät vaikuta hautaröykkiöiltä.

Kantelkallio (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon saaren keskiosassa Kantelkallion ja Rapavuoren välisellä alueella. Paikalla on kahden kallion kulmauksessa rakkakivikkoalue. Rakkakivikkoon on kaivettu kaksi hieman alle metrin levyistä ja syvyistä kuoppaa. Kyseessä on mahdollisesti 1. maailmansodan aikaiset ampumakaivannot.

Suurikylä (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon Suurikylässä. Paikalla on matalia kaakkoon viettäviä terasseja. Maasto on paikoin kivikkoista. Metsäterasseilla on kahdessa eri tasossa yhteensä kolme painannetta, joiden halkaisijat ovat 3,5 m, 5 ja 6 m. Kuopanteiden ympärillä on maavallit ja niiden syvyys on ainakin metrin. Kyseessä on mahdollisesti historiallisen ajan leiripaikka.

Laukkaniemi 2 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Laukkaniemen koillispuolella metsäisellä niemekkeellä kesämökkien läheisyydessä. Niemekkeen kärjessä on tehty metsän harvennusta.
Paikalla on yhteensä 12 kivilatomusta, jotka ovat lähimmillään merenrannasta n. 50 metrin päässä. Kauimmaiset sijaitsevat n. 170 metrin päässä merestä. Merta lähimpänä olevat kaksi röykkiötä poikkeavat muodoltaan muista, sillä ne ovat matalampia ja pyöreämpiä, kun taas muut ovat neliön tai suorakaiteen muotoisia. Röykkiöitä on kahta kokoa: n. 2,5 x 2,5 m ja 2 x 4-5 m. Niiden korkeus on 0,8-1 metriä. Kiveykset on ladottu 4-5 kerrokseen ja monissa reunakivet ovat isompia kuin keskellä. Reunakivien halkaisija on 40-60 cm. Kivet ovat pyöreitä luonnonkiviä ja yleensä sammalen peittämiä. Osa latomuksista on päältä tasaisia ja osa hieman kumpumaisia.
Röykkiöt sijaitsevat niemekkeen korkeimmalla kohdalla ja sen rinteillä sekä myös hieman alempana tasaisemmalla maalla. Yksi röykkiöistä sijaitsee sähkölinjan vieressä ja sen päälle on kasattu kivilohkareita, latomus on kuitenkin säilynyt alla melko hyvin.
Röykkiö 7 sijaitsee muinaisjäännös alueen keskellä ja on suorakaiteen muotoinen ja kooltaan n. 2,5 x 5 m. Sen korkeus on n. metrin ja kivet ovat useammassa kerroksessa. Päältä kiveys on kumpumainen. Latomus on kaakko-luode –suuntainen ja lähes kokonaan sammalen peitossa. Röykkiö sijaitsee metsäisen niemekkeen rinteessä. Ks. muut röykkiöt erilliskohteista.

Laajakoskenharju (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Laajakoskenharjulla vanhan koko harjun poikki menevän soramontun ja Laajakoskentien väliin jäävällä kapeahkolla mäntykankaalla. Todennäköisesti 1. maailmansotaan ajoittuva n. 150 m pitkä taistelukaivanto kulkee pohjoisessa luodepohjois-eteläkaakko -suuntaisena ja etelässä se kääntyy itäkaakko-länsiluode -suuntaiseksi. Juoksuhauta on n. 1 m syvä ja runsaan metrin levyinen ja siinä on 2 m leveitä syvennyksiä. Lisäksi siinä on silmukkamaisia lenkkejä.

Korela (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Taitelukaivanto sijaitsee hieman Kyminlinnasta etelään jääden sekä Sutelantien ja valtatie 7 väliin. Todennäköisesti 1. maailmansotaan ajoittuva juoksuhauta on keskimäärin 1,2-1,5 m syvä. Se on ojamainen ja siinä on paikoin silmukkamaisia lenkkejä.

Viita (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Suurijärven eteläpuolella, kallioisten mäkien ympäröimän Viidankangas –nimisen hiekka-alueen kaakkoisosassa, valtavan hiekanottoalueen eteläpuolella. Viidankankaan talon eteläpuolisen pellon hiekkaisesta pohjoispäädystä, sen tienpuoleisesta reunasta, talletettiin kaksi palaa keramiikkaa sekä palanutta luuta. Asuinpaikka saattaa jatkua pellon ja tien pohjoispuolella olevalle pienelle rakentamattomalle metsäalueelle. Toinen keramiikanpaloista on mustapintaista, kovapolttoista ja lasittamatonta: mahdollisesti historiallisen ajan karjalaista keramiikkaa. Viidan asuinpaikasta noin 300 metriä etelään sijaitsee samassa yhteydessä löydetty Hietalan (1000007954) kivikautinen asuinpaikka.

Hietala (1000007954) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Suurijärven, kallioisten mäkien ympäröimän Viidankangas –nimisen hiekka-alueen sekä valtavan hiekanottoalueen eteläpuolella. Hietalan talon itäpuolisesta pellosta, peltoon pistävän metsäisen ja hiekkaisen niemekkeen kärjestä talletettiin pala kivikautista keramiikkaa. Asuinpaikka saattaa jatkua pellon länsipuolelle Hietalan talon piha-alueelle ja metsään, vaikka alueen koekuopitus ei tuottanutkaan tulosta. Hietalan pää- ja ulkorakennusten ympäristössä on kuopanteita, joista ainakin osa on hiekanoton synnyttämiä. Hietalan asuinpaikasta noin 300 metriä pohjoiseen sijaitsee samassa yhteydessä löydetty Viidan (1000007953) kivikautinen asuinpaikka

Suuri Sikovuori (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Merkjärven eli Portimon eteläpuolella, Suuri Sikovuori –nimisen kalliomäen länsipuolella, hiekkateiden risteyksessä. Kivikautinen asuinpaikka on länteen katsovalla pienellä niemekkeellä Pienestä Merkjärvestä etelään laskevan Sahaojan itärannalla. Kohteen koillispuolella sitä rajaavat hiekkakuopat, muualla se rajautunee 30 m mpy olevalle terassille. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsi- ja porfyyri-iskoksia sekä palanutta luuta tien länsileikkauksesta sekä metsäautotien pinnasta. Etelään johtavan metsäautotien alla on kulttuurikerrosta jäljellä ainakin 10–15 cm. Korkeutensa puolesta asuinpaikka voi olla mesoliittinen.

Tommola (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Merkjärven eli Portimon lounaispuolella, Pienestä Merkjärvestä etelään laskevan Sahaojan soistuneen laajentuman pohjoisrannalla, alueen läpi kulkevan tien molemmin puolin. Kivikautisen asuinpaikan kaakkoispuolella on pieni hiekkakuoppa ja sen luoteispuolella laaja vanha hiekanottoalue, joka ei näy enää nykyisessä peruskartassa. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsi- ja porfyyri-iskoksia tien koillis- ja lounaisleikkauksista noin 100 metrin matkalta. Koillisessa muinaisjäännös rajautunee kalliopaljastumaan, länsirajaa ei voida löytöjen perusteella määritellä, topografian ja maaston puolesta asuinpaikka saattaa jatkua lännessä 35 m mpy olevaa terassia seuraillen vielä useita kymmeniä metrejä. Hiekkainen kangas kasvaa nuorta mäntyä; alueella on tehty jonkin verran metsän raivausta. Korkeutensa puolesta asuinpaikka voi olla mesoliittinen.

Ruoti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Sopenvuoren ja Summanjoen välissä, muinaiseen merenlahteen pistäneen niemekkeen länsiosassa. Ruotin talosta noin 120 metriä etelään, hieman länteen viettävästä hiekkaisesta pellosta on inventointilöytöinä talletettu kvartsi-iskoksia. Löytöpaikan ja pellon eteläpuolella on pieni kallioiden rajaama metsäalue, jonne asuinpaikka saattaa ulottua. Ruotin ja läheisen Viikarin talon pelloista on löydetty useita irtolöytöjä.

Luoperinvuori (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Summanjoen itäpuolella kallioisen Luoperinvuoren lounaisjuurella. Kalliojyrkänteen alaosassa on louhosluola kvartsijuonen kohdalla. Luolan suuaukko on halkaisijaltaan noin metrin ja se jatkuu kallion sisään noin 1,5 metriä. Louhosluolan suuaukon edusta on täynnä kvartsi-iskoksia. Kalliopaljastuman kiviaines on rapautuvaa.

Vanhatalo (1000007959) (Asuinpaikat)
Varhaismetallikautinen; Kohde sijaitsee kallioisen Luoperinvuoren eteläpuolella ja Summanjoen itäpuolella. Kallio- ja louhikko-alueen sekä maantien rajaamalla hiekkaisella mäntykankaalla, hieman etelään ja länteen viettävällä terassilla, muinaisen merenlahden pohjois- ja itärannalla on korkeuden perusteella pronssi- /varhaismetallikauteen ajoittuva asuinpaikka sekä ainakin kuusi pientä painannetta rivissä terassin reunalla. Alueelta on kaadettu puita, ja maaperä on paikoin rikki. Paikalta on löytynyt keramiikkaa sekä kvartsi- ja porfyyri-iskoksia.
Pitkänomaiset painanteet ovat kooltaan 2-5 metriä x 1-3 metriä, ja niiden syvyys on noin 0,5 metriä. ( Painanne 1: pkoo: 6720226, ikoo: 3506865, Ø noin 5 x 3 metriä; Painanne 2: pkoo: 6720231, ikoo: 3506855, Ø noin 3 x 2 metriä; Painanne 3: pkoo: 6720235, ikoo: 3506846, Ø noin 4 x 2 metriä; Painanne 4 (epäselvä): pkoo: 6720236, ikoo: 3506840, Ø noin 4 x 3 metriä; Painanne 5: pkoo: 6720243, ikoo: 3506837, Ø noin 3 x 1,5 metriä; Painanne 6: pkoo: 6720242, ikoo: 3506828, Ø noin 2 x 1 metriä.)
Painanteet ja asuinpaikkavyöhyke saattavat jatkua 10 m mpy olevaa terassia pitkin vielä etelään. Asuinpaikan ja painanteiden suhteen selvittäminen vaatisi lisätutkimuksia, painanteet saattavat liittyä myös pronssikautta myöhempään käyttövaiheeseen. Kohteesta noin 850 metriä länsilounaaseen, samalla korkeustasolla, Summanjoen länsirannalla sijaitsee Kellokosken pronssi- ja/tai rautakautiseksi ajoitettu hautaröykkiö.

Leirinkangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Myllykylän kappelin ja hautausmaan itäpuolella, laajan Leirinkangas –nimisen, hiekkaisen mäntykankaan koillisosassa. Aluetta halkovilta metsäautoteiltä sekä teiden rajaamalta raiviolta on talletettu inventointilöytöinä kvartsi- ja liuske-iskoksia sekä palanutta luuta. Löydöt tehtiin 22,5 ja 25 m mpy olevilta terasseilta, loivasti koilliseen muinaista rantaa kohden laskevasta rinteestä.
Alueella on paikoin tehty metsän raivausta ja se on teiden sekä hiekanotossa syntyneiden kuoppien rikkoma, mutta laajoilta osin ehjä. Kivikautisesta asuinpaikasta noin 100 metriä lounaaseen on maastossa kymmeniä painanteita, jotka liittyvät 1700-luvun sotilasleiriin (Leirinkankaan leiripaikka).

Lehtiniemi (1000007961) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Vehkajärveen idästä pistävän Lehtiniemi –nimisen niemen eteläosassa, etelään viettävällä hiekkaisella peltorinteellä. Pellon länsireunasta 20 m mpy olevalta terassilta on talletettu inventointilöytöinä kvartsi-iskoksia. Paikalta on 1900-luvun alussa löytynyt irtolöytönä tasataltta. Kivikautinen asuinpaikka saattaa jatkua pellon länsipuolella olevalle kuusta, koivua ja runsasta aluskasvillisuutta kasvavalle metsäalueelle.

Posti-Ahokas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Paijärven eteläpuolella, etelään muinaisen merenlahden rantaa kohti viettävällä hiekkaisella peltorinteellä. 18,5 m mpy olevalta terassilta on talletettu inventointilöytöinä kvartsi-iskoksia. Kivikautinen asuinpaikka saattaa jatkua pellon kaakkoispuolella olevalle metsäalueelle.

Uusiniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Paijärven eteläpuolella, muinaiseen merenlahteen etelästä pistäneen pienen niemen tyvessä. 20 m mpy olevalta terassilta, länteen ja lounaaseen kohti muinaista rantaa viettävältä saviselta peltorinteeltä on talletettu inventointilöytöinä kvartsi-iskoksia. Kivikautinen asuinpaikka saattaa jatkua pohjoiseen seuraillen em. terassia; kyseisellä alueella oleva pellon osa ei ollut inventointiajankohtana viljelyksessä. Löytöalueen pohjois- ja itäpuolella oleva metsäalue on täynnä pellosta raivattuja kiviä.

Tavastsaari (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Haminan kaupungin eteläpuolella, Haminanlahteen pistävän Ristiniemen länsirannalla kohoavan Kakkuvuoren lounaislaidalla, pienellä kalliotasanteella. Kakkuvuorta kiertävän polun itäpuolella on pitkänomainen, kooltaan noin 4 x 1,5 x 0,5 metriä oleva röykkiö. Röykkiö on koottu 0,2–0,3 metriä halkaisijaltaan kokoisista luonnonkivistä. Kivet ovat sammaloituneita. Korkeutensa perusteella röykkiö ajoittuu pronssikauden lopulle.

Vanhan kirkon paikka (Kirkkorakenteet)
Keskiaikainen; Harmaakivinen kivisakasti, joka on rakennettu keskiajalla. Eri tutkijoiden arviot rakennusajankohdasta vaihtelevat 1300-luvun alusta 1500-luvun alkuun. Kivisakastin eteläpuolella on sijainnut siihen liittynyt puinen vanhan kirkon runkohuone, joka purettiin huonokuntoisena 1760-luvulla nykyisen kirkon valmistuttua kivisakastista noin 40 metriä länteen.
Vanhan kirkon rakennusaikaa ei tiedetä, mutta historiatietojen perusteella on oletettu, että samaa kirkkoa oli korjailtu jo 1600-luvun alkupuolella, ja se oli ollut jo tuolloin ikänsä puolesta huonossa kunnossa. Virolahti on ollut itsenäinen kirkkopitäjä viimeistään 1370-luvulta.
Vanhan kirkon paikka sijaitsee käytössä olevalla hautausmaalla. Kirkko on sijainnut hiekkapohjaisen harjanteen laella. Vanhan kirkon koko ei ole tiedossa, eikä sen tarkkaa sijaintia ole havaittavissa paikan päällä maanpinnamuotojen perusteella.

Kirkkotien kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pohjoisesta Virolahden kirkolle vievän tien länsipuolella, Härmänkankaalla aivan tien reunassa on suuri maakivi, jossa on Uudenkaupungin rauhan rajahakkauksia. Kivi on merkitty kilvellä.

Pyterlahden Hevonniemen louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Pyterlahden Hevonniemen louhokset koostuvat useasta louhoksesta ja lastauslaiturista. Vanhimmat louhokset (alakohteet A, B ja C) ovat toimineet 1810–1830-luvuilla. Näistä on louhittu Pietarin Iisakin kirkon pylväät (48 kpl, 17 m korkeita) ja Talvipalatsin aukion Aleksanteri I:n monoliitti (louhos B, kivipaaden pituus 25 m). Uudemmat louhokset ajoittuvat 1860-luvulle (louhos Q) ja 1900-luvun alkuun (louhos R).
Louhoksen Q länsireunan kallioseinään on hakattu teksti: ”ZE JOKA EI TOTTELE IZÄNTÄ NIIN ZE ZAPI ETZIIÄ TYÖTÄ JA LEIPÄ NEUWOLLAN JOZ HÄN TAHTO. TANELI ARE.” (Kaukiainen 2016 mukaan).
Louhoksen edustalla rannassa sijaitsevat lastauslaiturit: 1800-luvulla toimineet laiturit (E, F, G, H) ja 1900-luvun alun lastauslaituri (S). 1900-luvun alun louhosta ja lastauslaituria yhdistää suora pengerretty tielinja, joka ei ole enää käytössä. Laituri G on monoliitin lastauspaikka.
Hevonniemen tien päässä, laiturien E ja G välisellä alueella on sijainnut louhokseen kuuluneita rakennuksia (konttoreita, inspehtorin asunto, varastoja). Tällä alueella on nykyisin kesäasuntoja, eikä rakennusten jäänteistä ole tehty havaintoja. Aluetta on kuvattu de Montferrandin kartassa (1836). Alakohteissa käytetyt kirjaimet seuraavat pääpiirteissään Kaukiaisen (2016) julkaisemaa tutkimusta louhoksesta.

Ihamaa (Ihaxama) Koski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ihamaan kylän tontit ovat sijainneet peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla Ihamaanjärveen laskevan Vehkajoen sekä pohjoisesta Piutulanjärvestä Vehkajokeen yhtyvän Piutulanjoen molemmilla rannoilla, nykyisen Lappeenrannantien länsipuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta, ja Ihamaan kylän nimestä 1500-luvulla käytetty muoto Ihaxama s.o. Ihaksin maa viittaakin mahdollisesti Ihakseihin, joita asui 1500-luvulla mm. Lappeen Oikkolassa sekä silloisessa Pyhityssä eli nykyisen Luumäen kirkonkylässä. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Ihamaan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1555, ja 1500-luvun maakirjoissa Ihamaan talot on luettu Kannusjärven kylän yhteyteen. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,129.)
Tontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla sekä nykyisin peltona olevilla kylätonttien osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Ihamaa (Ihaxama) Harju (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ihamaan kylän tontit ovat sijainneet peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla Ihamaanjärveen laskevan Vehkajoen sekä pohjoisesta Piutulanjärvestä Vehkajokeen yhtyvän Piutulanjoen molemmilla rannoilla, nykyisen Lappeenrannantien länsipuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta, ja Ihamaan kylän nimestä 1500-luvulla käytetty muoto Ihaxama s.o. Ihaksin maa viittaakin mahdollisesti Ihakseihin, joita asui 1500-luvulla mm. Lappeen Oikkolassa sekä silloisessa Pyhityssä eli nykyisen Luumäen kirkonkylässä. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Ihamaan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1555, ja 1500-luvun maakirjoissa Ihamaan talot on luettu Kannusjärven kylän yhteyteen. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,129.)
Tontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla sekä nykyisin peltona olevilla kylätonttien osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Ihamaa (Ihaxama) Lanki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ihamaan kylän tontit ovat sijainneet peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla Ihamaanjärveen laskevan Vehkajoen sekä pohjoisesta Piutulanjärvestä Vehkajokeen yhtyvän Piutulanjoen molemmilla rannoilla, nykyisen Lappeenrannantien länsipuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta, ja Ihamaan kylän nimestä 1500-luvulla käytetty muoto Ihaxama s.o. Ihaksin maa viittaakin mahdollisesti Ihakseihin, joita asui 1500-luvulla mm. Lappeen Oikkolassa sekä silloisessa Pyhityssä eli nykyisen Luumäen kirkonkylässä. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Ihamaan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1555, ja 1500-luvun maakirjoissa Ihamaan talot on luettu Kannusjärven kylän yhteyteen. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,129.)
Tontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla sekä nykyisin peltona

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Klemettilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kannusjärven kylän tontit ovat sijainneet pohjois–etelä –suuntaisen järviketjun: Kannusjärven, Pienen Kannusjärven ja Haukjärven sekä niitä yhdistävien pienten jokien ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kannusjärvi mainitaan ylämaan kylistä ensimmäisenä v. 1525, jolloin Tallinnan kaupunki myöntää suojaa Tuomas Martinpojalle, joka on tappanut Olavi-nimisen ruotsalaisen talonpojan ”van Cannisyervell” so. Kannusjärveltä (FMU 6269). 1500-luvun maakirjoissa Kannusjärven taloihin on luettu myös myöhemmän Ihamaan kylän talot. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Klemettilän tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla sekä nykyisin peltona olevilla kylätontin osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Muuri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kannusjärven kylän tontit ovat sijainneet pohjois–etelä –suuntaisen järviketjun: Kannusjärven, Pienen Kannusjärven ja Haukjärven sekä niitä yhdistävien pienten jokien ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kannusjärvi mainitaan ylämaan kylistä ensimmäisenä v. 1525, jolloin Tallinnan kaupunki myöntää suojaa Tuomas Martinpojalle, joka on tappanut Olavi-nimisen ruotsalaisen talonpojan ”van Cannisyervell” so. Kannusjärveltä (FMU 6269). 1500-luvun maakirjoissa Kannusjärven taloihin on luettu myös myöhemmän Ihamaan kylän talot. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Kymenlaakson vanhin tunnettu valtiopäivämies Paavo Tuomaanpoika Muuri oli kotoisin Kannusjärven Muurin tilalta. Hän edusti Kymenkartanon lääniä (kihlakuntaa) v. 1617 valtiopäivillä. Talo oli 1600-luvulla myös Vehkalahden suurimpia viljelyksiä; peltojen lisäksi Muurin karja oli ajan mittapuilla melkoinen. Pitäjän ensimmäisinä ratsutiloina Muuri varusti v. 1623 lähtien verohelpotuksia vastaan kruunulle huovin. (Korhonen 1985:85.)
Muurin, nykyisen Toikan, tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Porkka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kannusjärven kylän tontit ovat sijainneet pohjois–etelä –suuntaisen järviketjun: Kannusjärven, Pienen Kannusjärven ja Haukjärven sekä niitä yhdistävien pienten jokien ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kannusjärvi mainitaan ylämaan kylistä ensimmäisenä v. 1525, jolloin Tallinnan kaupunki myöntää suojaa Tuomas Martinpojalle, joka on tappanut Olavi-nimisen ruotsalaisen talonpojan ”van Cannisyervell” so. Kannusjärveltä (FMU 6269). 1500-luvun maakirjoissa Kannusjärven taloihin on luettu myös myöhemmän Ihamaan kylän talot. Kylissä oli v. 1551 yhteensä 36 taloa. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Porkan tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Tontin itä- ja keskiosa ovat rakentamattomia; rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Parkko (Asuinpaikat)
Parkon tontilla on muutamia talousrakennuksia. Rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Suikkanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; 304202 HAMINA Kannusjärven kylän tontit ovat sijainneet pohjois–etelä –suuntaisen järviketjun: Kannusjärven, Pienen Kannusjärven ja Haukjärven sekä niitä yhdistävien pienten jokien ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla.
Suikkasen tontti on nykyisin asumaton ja rakentamaton. Tontin alueella on todennäköisesti säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Suurnäkki (Asuinpaikat)
Suurnäkin tontti on edelleen asuttu. Maatilan asuin- ja talousrakennusten välissä ja rakentamattomina olevilla kylätontin osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Ojala (Asuinpaikat)
Ojalan tontti on edelleen asuttu. Rakennusten välissä ja peltona olevalla kylätontin osalla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Vähänäkki (Asuinpaikat)
Vähänäkin tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomilla osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Yrjönen (Asuinpaikat)
Yrjösen tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla alueilla tontin länsi- ja pohjoisosissa on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Timperi (Asuinpaikat)
Timperin tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla alueilla tontin lounais- ja pohjoisosissa on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Luomala (Asuinpaikat)
Luomalan tontti on edelleen asuttu. Tontin pohjoisosassa ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Hasu (Asuinpaikat)
Hasun tontti on edelleen asuttu. Rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Haapanen (Asuinpaikat)
Haapasen tontti on edelleen asuttu. Rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Pakkanen (Asuinpaikat)
Pakkasen tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomassa länsiosassa on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Kiri (Asuinpaikat)
Kirin tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomissa länsi- ja itäosissa on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Tulokas (Asuinpaikat)
Tulokkaan tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomissa koillis- ja on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Heitto (Asuinpaikat)
Heiton tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomassa keskiosassa ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Kärki (Asuinpaikat)
Kärjen tontti on osin rakentamaton ja osin peltona. Kylätontilla on todennäköisesti säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kannusjärvi (Hasula/Cannisyervi) Haapaniemi (Asuinpaikat)
Haapaniemen tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla sekä nykyisin peltona olevilla kylätontin osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kitula (Kitulaby) Kitunen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kitulan kylän tontit ovat sijainneet nykyisin lähes umpeen soistuneesta Kitulanjärvestä Kannusjärveen laskevan pienen joen länsirannalla. Maasto on kylän alueella suhteellisen jyrkkäpiirteistä: jokea kohti viettäviä rantaniittyjä ympäröivät korkeat kallioiset mäet. Asutus on keskittynyt pienille peltojen ja niittyjen ympäröimille kumpareille sekä Pitkämäen alarinteeseen.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kitula mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, jolloin kylässä oli 3 taloa. Vuonna 1571 taloja oli 4. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Kitusen tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomilla tai peltona olevilla osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kitula (Kitulaby) Kaipiainen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kitulan kylän tontit ovat sijainneet nykyisin lähes umpeen soistuneesta Kitulanjärvestä Kannusjärveen laskevan pienen joen länsirannalla. Maasto on kylän alueella suhteellisen jyrkkäpiirteistä: jokea kohti viettäviä rantaniittyjä ympäröivät korkeat kallioiset mäet. Asutus on keskittynyt pienille peltojen ja niittyjen ympäröimille kumpareille sekä Pitkämäen alarinteeseen.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kitula mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, jolloin kylässä oli 3 taloa. Vuonna 1571 taloja oli 4. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Kaipiaisen tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomassa ja peltona olevassa itäosassa on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kitula (Kitulaby) Törö (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kitulan kylän tontit ovat sijainneet nykyisin lähes umpeen soistuneesta Kitulanjärvestä Kannusjärveen laskevan pienen joen länsirannalla. Maasto on kylän alueella suhteellisen jyrkkäpiirteistä: jokea kohti viettäviä rantaniittyjä ympäröivät korkeat kallioiset mäet. Asutus on keskittynyt pienille peltojen ja niittyjen ympäröimille kumpareille sekä Pitkämäen alarinteeseen.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Kitula mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, jolloin kylässä oli 3 taloa. Vuonna 1571 taloja oli 4. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Törön tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Kylätontin rakentamattomassa keskiosassa ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kolsila (Routsby) Forsell (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kolsilan kylän tontit sijaitsivat Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen itäpuolella, peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla. Vehkajoen toisella rannalla, vastapäätä Kolsilaa sijaitsi Töytärin kylä. Sivatin kylä sijaitsi 1,5 kilometriä Kolsilasta etelään ja Myllykylä saman verran pohjoiseen.
Suomalainen Kolsila syntyi Vehkajoen partaalle, Töytärin läheisyyteen, kun taas silloinen pääkylä Routsby sijaitsi Kirkkojärven rannalla. Alueen vanhimman pysyvän asutuksen oletetaan alkuperältään olevan ruotsalaisperäistä uudisasutusta, mutta kylät suomalaistuivat nimistön perusteella jo 1500-luvulla. Kolsilankin verotustiedoissa v. 1544 esiintyy suomalainen nimi Musta. Kolsila mainitaan ensimmäisen kerran vasta tuolloin, mutta kylä on todennäköisesti syntynyt viimeistään 1400-luvulla. Vuoden 1551 maakirjaan Kolsilasta on merkitty kahdeksan taloa, v. 1571 veroa maksavia taloja oli ainoastaan kolme. (Rosén 1936:112-115,225.)
Kolsilan neljä tilaa: Forsell, Kolsi, Lääti ja Pousi varustivat v. 1743 asti ratsumiehet. Ilmeisesti Kolsilan isännät ryhtyivät verovapautta nauttiviksi rusthollareiksi jo 1500-luvun puolivälissä, kun kruunu suurvaltapyrkimyksineen tarvitsi miehiä armeijaansa. Vuonna 1640 Läätin tilan ratsumiehenä soti isäntä Tuomas Mikonpojan veli Klemetti ja Kolsin puolesta taas perheen esikoinen Risto Eerikinpoika. (Korhonen 1985:48.)
Forsellin tontti on edelleen asuttu. Rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kolsila (Routsby) Kolsi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kolsilan kylän tontit sijaitsivat Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen itäpuolella, peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla. Vehkajoen toisella rannalla, vastapäätä Kolsilaa sijaitsi Töytärin kylä. Sivatin kylä sijaitsi 1,5 kilometriä Kolsilasta etelään ja Myllykylä saman verran pohjoiseen.
Suomalainen Kolsila syntyi Vehkajoen partaalle, Töytärin läheisyyteen, kun taas silloinen pääkylä Routsby sijaitsi Kirkkojärven rannalla. Alueen vanhimman pysyvän asutuksen oletetaan alkuperältään olevan ruotsalaisperäistä uudisasutusta, mutta kylät suomalaistuivat nimistön perusteella jo 1500-luvulla. Kolsilankin verotustiedoissa v. 1544 esiintyy suomalainen nimi Musta. Kolsila mainitaan ensimmäisen kerran vasta tuolloin, mutta kylä on todennäköisesti syntynyt viimeistään 1400-luvulla. Vuoden 1551 maakirjaan Kolsilasta on merkitty kahdeksan taloa, v. 1571 veroa maksavia taloja oli ainoastaan kolme. (Rosén 1936:112-115,225.)
Kolsilan neljä tilaa: Forsell, Kolsi, Lääti ja Pousi varustivat v. 1743 asti ratsumiehet. Ilmeisesti Kolsilan isännät ryhtyivät verovapautta nauttiviksi rusthollareiksi jo 1500-luvun puolivälissä, kun kruunu suurvaltapyrkimyksineen tarvitsi miehiä armeijaansa. Vuonna 1640 Läätin tilan ratsumiehenä soti isäntä Tuomas Mikonpojan veli Klemetti ja Kolsin puolesta taas perheen esikoinen Risto Eerikinpoika. (Korhonen 1985:48.)
Kolsin tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu; rakennukset ovat maatilan talouskeskukseen kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Laajoilla rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kolsila (Routsby) Lääti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kolsilan kylän tontit sijaitsivat Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen itäpuolella, peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla. Vehkajoen toisella rannalla, vastapäätä Kolsilaa sijaitsi Töytärin kylä. Sivatin kylä sijaitsi 1,5 kilometriä Kolsilasta etelään ja Myllykylä saman verran pohjoiseen.
Suomalainen Kolsila syntyi Vehkajoen partaalle, Töytärin läheisyyteen, kun taas silloinen pääkylä Routsby sijaitsi Kirkkojärven rannalla. Alueen vanhimman pysyvän asutuksen oletetaan alkuperältään olevan ruotsalaisperäistä uudisasutusta, mutta kylät suomalaistuivat nimistön perusteella jo 1500-luvulla. Kolsilankin verotustiedoissa v. 1544 esiintyy suomalainen nimi Musta. Kolsila mainitaan ensimmäisen kerran vasta tuolloin, mutta kylä on todennäköisesti syntynyt viimeistään 1400-luvulla. Vuoden 1551 maakirjaan Kolsilasta on merkitty kahdeksan taloa, v. 1571 veroa maksavia taloja oli ainoastaan kolme. (Rosén 1936:112-115,225.)
Kolsilan neljä tilaa: Forsell, Kolsi, Lääti ja Pousi varustivat v. 1743 asti ratsumiehet. Ilmeisesti Kolsilan isännät ryhtyivät verovapautta nauttiviksi rusthollareiksi jo 1500-luvun puolivälissä, kun kruunu suurvaltapyrkimyksineen tarvitsi miehiä armeijaansa. Vuonna 1640 Läätin tilan ratsumiehenä soti isäntä Tuomas Mikonpojan veli Klemetti ja Kolsin puolesta taas perheen esikoinen Risto Eerikinpoika. (Korhonen 1985:48.)
Läätin tontti sijaitsee aivan Vehkajoen itäpuolella suhteellisen laajalla peltojen ympäröimällä kumpareella, joka on merkitty peruskarttaan nimellä "Vanhamäki". Nimi saattaa viitata tontin asemaan kylän alkuperäisenä tonttimaana. Tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Laajoilla rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kolsila (Routsby) Pousi (Asuinpaikat)
Pousin tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Laajoilla rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kuorsalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuorsalon vanha kylä on sijainnut saaren kaakkoisosassa olevan Vanhankylänlahden pohjukassa. Vanhankylänlahteen mereltä johtanut uoma kuivui maannousun takia umpeen 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, jolloin kyläläiset alkoivat siirtyä saaren pohjois-, koillis- ja länsirannoille. Vanhankylän viimeinen asukas Maria Kristiina Lommi kuoli v. 1899.
Kuorsalo mainitaan historiallisissa lähteissä Korusala-nimisenä satamapaikkana jo v. 1387 eräässä Viipurin kaupungin omistusoikeuksia koskevassa kirjeessä (FMU 957). Viikinkiaikaiset (800–1000 jKr.) hautaröykkiö ja laivalatomus (ks. Hamina Savilahti) saaren kaakkoispäässä, Vanhankylänlahdelle johtaneen uoman molemmin puolin, viittaavat saaren olleen tunnettu satama- ja pysähdyspaikka paljon aikaisemminkin – jo viikinkien idäntielle kuljettaessa. (Rosén 1936:49-50,126-127.)
Ensimmäisen pysyvän asutuksen oletetaan saaristossa nimistön perusteella olleen ruotsalaisperäistä uudisasutusta, joka työnsi mantereen puolelta tulleen vanhemman suomalaisen eräkalastajakerrostuman tieltään. Saariston asuttaminen 1200- ja 1300-luvuilla kuuluisi siten osaltaan Karjalan valloituksen jälkeen toteutettuun järjestelmälliseen ”asutuspoliittiseen ohjelmaan”. Itse asutuksesta kertovat vanhimmat asiakirjalähteet ovat peräisin 1540-luvulta: Vuoden 1547 kirkollisveroluettelon mukaan Kuorsalon kylässä oli tuolloin viisi taloa. Hallinnollisesti Kuorsalo luettiin Vehkalahden yhteyteen vasta v. 1559 lähtien. (Rosén 1936:156,244-245,249.)
Kuorsalon autioitunut kylätontti on nykyisin heinittynyt, katajia, omenapuita ja erilaisia pensaita kasvava alue, jossa vanhan kylän elementit ovat edelleen hyvin hahmotettavissa. Näkyvissä on muutamien harmaiksi ravistuneiden pienten aittojen lisäksi lukuisia uunien, kiviaitojen ja rakennusten jäännöksiä. Varsinaista kylätonttia ympäröivässä maastossa on niin ikään kiviaitoja; vanhat pellot ojineen ovat myös havaittavissa. Kylän luoteispuolella on kylän hautausmaa, joka on edelleen käytössä. Suhteellisen varhaisen autioitumisen, oletettavasti jo rautakaudelle ulottuvan asutushistorian sekä poikkeuksellisen säilyneisyyden perusteella Kuorsalon kylätontti voidaan luokitella rauhoitusluokkaan 1 kuuluvaksi, valtakunnallisesti merkittäväksi muinaisjäännökseksi.

Lankila (Langila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Lankilan kylän tontti on sijainnut Ala-Kailasesta Korppisenjärveen laskevan Vehkajoen länsirannalla, joen ja pienen Lankilanlammen välissä joenrantapeltojen keskellä kohoavalla kumpareella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Lankila mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1592. Vuoden 1551 maakirjassa Lankilan talot on luettu yhteen Pyhällön ja Turkian kanssa; kylissä oli tuolloin yhteensä 21 taloa. Vuonna 1624 Lankilassa oli kolme taloa. (Rosén 1936:103,108,128-129.)
Lankilan vanha kylätontti on edelleen asuttu. Väljästi rakennetulla tontilla on muutamia Lankilan tilan rakennuksia; rakennuskanta on suhteellisen iäkästä. Tontin rakentamattomissa lounais- ja koillisosissa sekä rakennusten välissä, jopa alla, on todennäköisesti säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Metsäkylä (Skogby) Klemola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Metsäkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven ja nykyisin umpeen soistuneen Mätäjärven pohjoispuolella Summanjoen mutkan länsirannalla peltojen ympäröimillä moreenimuodostumilla, Sippolanjoen ja Summanjoen yhtymäkohdasta noin 2 km etelään. Sahakoskessa kylän pohjoispuolella on ollut hyvä myllynpaikka, ja joen molemmin puolin hedelmällistä viljelysmaata. Keskiaikaisen kylän ohella paikalla on myös laajoja ja arkeologiselta löytöaineistoltaan rikkaita kivikautisia asuinpaikka-alueita (ks. Kuusisto, Klemolan seisake ja Klemolan peltokumpu).
Metsäkylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Metsäkylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Vanhin tonttimaa muodosti peltomaiden keskelle eheän kokonaisuuden: Storbyn eli Suurkylän, jonka laidoille syntyi myöhemmin suomalaisperäisiä taloja. Ensimmäiset ”kylät” ovat olleet ilmeisesti ennemminkin yksinäistaloja tai yhden isännän johdossa olleita pieniä taloryhmiä. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Vuoden 1551 maakirjaan Metsäkylään on merkitty 19 taloa. (Rosén 1936:46-47,62, 128,156.)
Perimätiedon mukaan vanhin asutus, ns. Suurkylä, on sijainnut siellä, missä tiedon muistiin merkitsemishetkellä eli 1900-luvun alussa ovat sijainneet Klemolan, Aholan, Koivun sekä Ryysyn talot (Rosén 1936:115). Tällä tarkoitettaneen suhteellisen laajaa, edelleen peltojen ympäröimää muodostumaa, jossa sijaitsevat Mattilan ja Toikan tontit (ks. Metsäkylä (Skogby) Mattila ja Metsäkylä (Skogby) Toikka).
Klemolan tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Metsäkylä (Skogby) Koivu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Metsäkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven ja nykyisin umpeen soistuneen Mätäjärven pohjoispuolella Summanjoen mutkan länsirannalla peltojen ympäröimillä moreenimuodostumilla, Sippolanjoen ja Summanjoen yhtymäkohdasta noin 2 km etelään. Sahakoskessa kylän pohjoispuolella on ollut hyvä myllynpaikka, ja joen molemmin puolin hedelmällistä viljelysmaata. Keskiaikaisen kylän ohella paikalla on myös laajoja ja arkeologiselta löytöaineistoltaan rikkaita kivikautisia asuinpaikka-alueita (ks. Hamina Kuusisto, Hamina Klemolan seisake ja Hamina Klemolan peltokumpu).
Metsäkylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Metsäkylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Vanhin tonttimaa muodosti peltomaiden keskelle eheän kokonaisuuden: Storbyn eli Suurkylän, jonka laidoille syntyi myöhemmin suomalaisperäisiä taloja. Ensimmäiset ”kylät” ovat olleet ilmeisesti ennemminkin yksinäistaloja tai yhden isännän johdossa olleita pieniä taloryhmiä. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Vuoden 1551 maakirjaan Metsäkylään on merkitty 19 taloa. (Rosén 1936:46-47,62, 128,156.)
Perimätiedon mukaan vanhin asutus, ns. Suurkylä, on sijainnut siellä, missä tiedon muistiin merkitsemishetkellä eli 1900-luvun alussa ovat sijainneet Klemolan, Aholan, Koivun sekä Ryysyn talot (Rosén 1936:115). Tällä tarkoitettaneen suhteellisen laajaa, edelleen peltojen ympäröimää muodostumaa, jossa sijaitsevat Mattilan ja Toikan tontit (ks. Metsäkylä (Skogby) Mattila ja Metsäkylä (Skogby) Toikka).
Koivun tontti on edelleen asuttu. Rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten välisää on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Metsäkylä (Skogby) Mattila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Metsäkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven ja nykyisin umpeen soistuneen Mätäjärven pohjoispuolella Summanjoen mutkan länsirannalla peltojen ympäröimillä moreenimuodostumilla, Sippolanjoen ja Summanjoen yhtymäkohdasta noin 2 km etelään. Sahakoskessa kylän pohjoispuolella on ollut hyvä myllynpaikka, ja joen molemmin puolin hedelmällistä viljelysmaata. Keskiaikaisen kylän ohella paikalla on myös laajoja ja arkeologiselta löytöaineistoltaan rikkaita kivikautisia asuinpaikka-alueita (ks. Hamina Kuusisto, Hamina Klemolan seisake ja Hamina Klemolan peltokumpu).
Metsäkylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Metsäkylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Vanhin tonttimaa muodosti peltomaiden keskelle eheän kokonaisuuden: Storbyn eli Suurkylän, jonka laidoille syntyi myöhemmin suomalaisperäisiä taloja. Ensimmäiset ”kylät” ovat olleet ilmeisesti ennemminkin yksinäistaloja tai yhden isännän johdossa olleita pieniä taloryhmiä. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Vuoden 1551 maakirjaan Metsäkylään on merkitty 19 taloa. (Rosén 1936:46-47,62, 128,156.)
Perimätiedon mukaan vanhin asutus, ns. Suurkylä, on sijainnut siellä, missä tiedon muistiin merkitsemishetkellä eli 1900-luvun alussa ovat sijainneet Klemolan, Aholan, Koivun sekä Ryysyn talot (Rosén 1936:115). Tällä tarkoitettaneen suhteellisen laajaa, edelleen peltojen ympäröimää muodostumaa, jossa sijaitsevat Mattilan ja Toikan tontit.
Mattilan tontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Laajoilla rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Metsäkylä (Skogby) Toikka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Metsäkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven ja nykyisin umpeen soistuneen Mätäjärven pohjoispuolella Summanjoen mutkan länsirannalla peltojen ympäröimillä moreenimuodostumilla, Sippolanjoen ja Summanjoen yhtymäkohdasta noin 2 km etelään. Sahakoskessa kylän pohjoispuolella on ollut hyvä myllynpaikka, ja joen molemmin puolin hedelmällistä viljelysmaata. Keskiaikaisen kylän ohella paikalla on myös laajoja ja arkeologiselta löytöaineistoltaan rikkaita kivikautisia asuinpaikka-alueita (ks. Hamina Kuusisto, Hamina Klemolan seisake ja Hamina Klemolan peltokumpu).
Perimätiedon mukaan vanhin asutus, ns. Suurkylä, on sijainnut siellä, missä tiedon muistiin merkitsemishetkellä eli 1900-luvun alussa ovat sijainneet Klemolan, Aholan, Koivun sekä Ryysyn talot (Rosén 1936:115). Tällä tarkoitettaneen suhteellisen laajaa, edelleen peltojen ympäröimää muodostumaa, jossa sijaitsevat Mattilan ja Toikan tontit.
Toikan tontti on edelleen asuttu. Rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja talousrakennuksia. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Myllykylä (Kvarnby) Puonti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Myllykylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Vehkajärvestä Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen rannoilla, Lappeenrannantien itäpuolella. Kylän syntyyn vaikuttaneita tekijöitä ovat arvatenkin olleet edullinen sijainti Kirkkojärvelle ja rannikolle johtavan vesireitin varrella sekä hyvät myllynpaikat, joiden mukaan kylä on saanut nimensäkin.
Myllykylän vanhin pysyvä asutus syntyi ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmällisen ruotsalaisen uudisasutuksen tuloksena. Suomalaisperäiset nimet näyttävät täälläkin esiintyvän hieman kauempana vanhasta Myllykosken liepeillä sijainneesta kyläkeskuksesta. Väestö ja kylät ovat kuitenkin suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, johon Myllykylästä on merkitty 14 taloa. Myllykylän asutuskehitys katkesi 1500-luvun lopun sotavuosien ja sotaa seuranneiden koettelemusten aiheuttamaan autioitumiseen. Kylmilleen jätetyt tilat yhdistettiin 1600-luvulle tultaessa vähitellen kahdeksi suurviljelmäksi, joita viljelivät herraskaiset omistajat. Toisesta tilasta tuli myöhemmin puustelli eli upserin virkatalo, ja toinen muuttui vaihtuvien omistajasukujen hallitsemaksi kartanoksi. (Korhonen 1981:408; Rosén 1936:114-115.)
Myllykylän vanhat tonttimaat ovat edelleen asuttuja. Vehkajoen itärannalla oleva Jaakkolan tontti on suurelta osin rakentamaton. Vehkajoen länsirannalla sijaitsevat tonttimaat Puonti ja Teikari ovat melko väljästi rakennettuja; piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän tunnelmaa leimaavat edelleen kosken kohina ja kosken partaalla seisova vanha myllyrakennus.

Myllykylä (Kvarnby) Teikari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Myllykylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Vehkajärvestä Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen rannoilla, Lappeenrannantien itäpuolella. Kylän syntyyn vaikuttaneita tekijöitä ovat arvatenkin olleet edullinen sijainti Kirkkojärvelle ja rannikolle johtavan vesireitin varrella sekä hyvät myllynpaikat, joiden mukaan kylä on saanut nimensäkin.
Myllykylän vanhin pysyvä asutus syntyi ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmällisen ruotsalaisen uudisasutuksen tuloksena. Suomalaisperäiset nimet näyttävät täälläkin esiintyvän hieman kauempana vanhasta Myllykosken liepeillä sijainneesta kyläkeskuksesta. Väestö ja kylät ovat kuitenkin suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, johon Myllykylästä on merkitty 14 taloa. Myllykylän asutuskehitys katkesi 1500-luvun lopun sotavuosien ja sotaa seuranneiden koettelemusten aiheuttamaan autioitumiseen. Kylmilleen jätetyt tilat yhdistettiin 1600-luvulle tultaessa vähitellen kahdeksi suurviljelmäksi, joita viljelivät herraskaiset omistajat. Toisesta tilasta tuli myöhemmin puustelli eli upserin virkatalo, ja toinen muuttui vaihtuvien omistajasukujen hallitsemaksi kartanoksi. (Korhonen 1981:408; Rosén 1936:114-115.)
Myllykylän vanhat tonttimaat ovat edelleen asuttuja. Vehkajoen itärannalla oleva Jaakkolan tontti on suurelta osin rakentamaton. Vehkajoen länsirannalla sijaitsevat tonttimaat Puonti ja Teikari ovat melko väljästi rakennettuja; piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän tunnelmaa leimaavat edelleen kosken kohina ja kosken partaalla seisova vanha myllyrakennus.

Mäntlahti (Mentelax) Vanhakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mäntlahden rannikkokylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Haminan kaakkoiskulmassa, Suuren rantatien pohjois- ja eteläpuolella. Mäntlahden asutuksen syntyyn ja kehitykseen vaikutti epäilemättä kylän erinomainen sijainti maa- ja meriyhteyksien äärellä. Mäntlahtelaisilla oli Haminan lisäksi helppo pääsy myös muihin Suomenlahden keskuksiin. Suurta rantatietä myöten saapui toisaalta ajoittain myös sotilasosastoja, jotka aiheuttivat monenlaista vaivaa ja kärsimystä riippumatta siitä, olivatko kyseessä omat vai vihollisen joukot.
Mäntlahti mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Mäntlahti määriteltiin 1500-luvun puolivälissä kuuluvaksi vuoroin Virolahden vuoroin Vehkalahden hallintopitäjään. Vuoden 1551 maakirjaan Mäntlahdelta on merkitty kahdeksan taloa, mutta v. 1573 taloja oli ainoastaan neljä. Kylän isännät olivat paitsi maanviljelijöitä myös kalastajia ja kippareita. (Rosén 1936:127-128,138,143-144.)
1700-luvulla Mäntlahden taloista muotoutui muotoutui kaksi herrasviljelystä, jotka yhdistettiin myöhemmin yhdeksi suurtilaksi eli ”hoviksi”. Kartanon päärakennus pystytettiin v. 1851 hieman erilleen pääkylästä, vanhan Ristolan talon tontille. (Korhonen 1981:358-361; Knapas 1984:100.)
Mäntlahden kylän vanhat tonttimaat ovat nykyisinkin asuttuja. Vanhakylän tontilla on edelleen peltojen ympäröimää maalaisasutusta; rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Nykyisen Mäntlahden hovin tontillla on kartanon päärakennuksen lisäksi myös toinen asuinrakennus. Rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä jäännöksiä aikaisemmista asutusvaiheista. Hovin tontti oli 1700-luvulla pitkään autiona asukkaiden lähdettyä v. 1695–97 katovuosien seurauksena (Korhonen 1981:360).
Vuoden 2022 inventoinnissa todettiin, että talojen pihapiirit ovat pääasiassa nurmella, mikä estäi pintahavaintojen tekemisen, mutta on mahdollista, että varhaisemmista asutusvaiheista on säilynyt jäänteitä nykyisillä piha-alueilla.

Mäntlahti (Mentelax) Hovi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mäntlahden rannikkokylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Haminan kaakkoiskulmassa, Suuren rantatien pohjois- ja eteläpuolella. Mäntlahden asutuksen syntyyn ja kehitykseen vaikutti epäilemättä kylän erinomainen sijainti maa- ja meriyhteyksien äärellä. Mäntlahtelaisilla oli Haminan lisäksi helppo pääsy myös muihin Suomenlahden keskuksiin. Suurta rantatietä myöten saapui toisaalta ajoittain myös sotilasosastoja, jotka aiheuttivat monenlaista vaivaa ja kärsimystä riippumatta siitä, olivatko kyseessä omat vai vihollisen joukot.
Mäntlahti mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Mäntlahti määriteltiin 1500-luvun puolivälissä kuuluvaksi vuoroin Virolahden vuoroin Vehkalahden hallintopitäjään. Vuoden 1551 maakirjaan Mäntlahdelta on merkitty kahdeksan taloa, mutta v. 1573 taloja oli ainoastaan neljä. Kylän isännät olivat paitsi maanviljelijöitä myös kalastajia ja kippareita. (Rosén 1936:127-128,138,143-144.)
1700-luvulla Mäntlahden taloista muotoutui muotoutui kaksi herrasviljelystä, jotka yhdistettiin myöhemmin yhdeksi suurtilaksi eli ”hoviksi”. Kartanon päärakennus pystytettiin v. 1851 hieman erilleen pääkylästä, vanhan Ristolan talon tontille. (Korhonen 1981:358-361; Knapas 1984:100.)
Mäntlahden kylän vanhat tonttimaat ovat nykyisinkin asuttuja. Vanhakylän tontilla on edelleen peltojen ympäröimää maalaisasutusta; rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Nykyisen Mäntlahden hovin tontillla on kartanon päärakennuksen lisäksi myös toinen asuinrakennus. Rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä jäännöksiä aikaisemmista asutusvaiheista. Hovin tontti oli 1700-luvulla pitkään autiona asukkaiden lähdettyä v. 1695–97 katovuosien seurauksena (Korhonen 1981:360).

Neuvoton (Lill Nevitto) Kaaro (Asuinpaikat)
Historiallinen; Neuvottoman rannikkokylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Haminan lounaiskulmassa, Suuren rantatien eteläpuolella, pohjoisesta kapeaan merenlahteen laskevan Urpinojan länsi-ja itärannoilla.
Neuvottoman kylän katsotaan nimensä ja kylän alueella esiintyvän saksalaisperäisen nimistön perusteella olevan Kymin Saksalan (Stor Nevitto) tytärasutusta, joka on itsenäistynyt viimeistään 1400-luvulla. Nevitto olisi alkujaan "nev-vitte", joka juontuu hansakauppiaiden käyttämään termiin "vitte", jolla tarkoitettiin hansan perustamia kalastajakyliä tai kalastus- ja sillinpyyntipaikkoja. Neuvoton mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Alkujaan kylään laskettiin kuuluvaksi myös Salmi, joka itsenäistyi omaksi kokonaisuudekseen 1500-luvulla. Salmelle johtavan tien varressa, Urpinojan länsipuolella sijaitseva Kaaron tontti oli varsinainen kantakylä tai ”kylän puoli”. (Korhonen 1981:299; Rosén 1936:55,84,-86,127-128.)
Neuvottoman tilaluku vaihteli 1500-luvulla melkoisesti; enimmillään kylässä mainitaan olevan 13 isäntää. 1570-luvulla sota-ajan tuhoissa katosi muutama talo, ja varsinaisen romahduksen taloluvussa aiheutti v.1601–03 kato, jolloin tilaluku laski kolmeen tai neljään. Neuvottoman ainoa keskiajalta jatkuvasti viljelyksessä ja samalla suvulla säilynyt tila oli Penttilä. Kaikki muut maakirjanumerot olivat 1600-luvulla jonkin aikaa autioina. (Korhonen 1981:299.)
Neuvottoman vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Neuvoton (Lill Nevitto) Penttilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Neuvottoman rannikkokylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Haminan lounaiskulmassa, Suuren rantatien eteläpuolella, pohjoisesta kapeaan merenlahteen laskevan Urpinojan länsi- ja itärannoilla.
Neuvottoman kylän katsotaan nimensä ja kylän alueella esiintyvän saksalaisperäisen nimistön perusteella olevan Kymin Saksalan (Stor Nevitto) tytärasutusta, joka on itsenäistynyt viimeistään 1400-luvulla. Nevitto olisi alkujaan ”nev-vitte”, joka juontuu hansakauppiaiden käyttämään termiin ”vitte”, joka tarkoittaa hansan perustamia kalastajakyliä tai kalastus- ja sillinpyyntipaikkoja. Neuvoton mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Alkujaan kylään laskettiin kuuluvaksi myös Salmi, joka itsenäistyi omaksi kokonaisuudekseen 1500-luvulla. Varsinainen kantakylä tai ”kylän puoli” oli Urpinojan länsipuolella, Salmelle johtavan tien varressa oleva asutuskeskittymä (ks. Neuvoton (Lill Nevitto) Kaaro). (Korhonen 1981:299; Rosén 1936:55,84,-86,127-128.)
Neuvottoman tilaluku vaihteli 1500-luvulla melkoisesti; enimmillään kylässä mainitaan olevan 13 isäntää. 1570-luvulla sota-ajan tuhoissa katosi muutama talo, ja varsinaisen romahduksen taloluvussa aiheutti v.1601–03 kato, jolloin tilaluku laski kolmeen tai neljään. Neuvottoman ainoa keskiajalta jatkuvasti viljelyksessä ja samalla suvulla säilynyt tila oli Penttilä. Kaikki muut maakirjanumerot olivat 1600-luvulla jonkin aikaa autioina. (Korhonen 1981:299.)
Neuvottoman vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Neuvoton (Lill Nevitto) Suntio (Asuinpaikat)
Historiallinen; Neuvottoman rannikkokylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Haminan lounaiskulmassa, Suuren rantatien eteläpuolella, pohjoisesta kapeaan merenlahteen laskevan Urpinojan länsi- ja itärannoilla.
Neuvottoman kylän katsotaan nimensä ja kylän alueella esiintyvän saksalaisperäisen nimistön perusteella olevan Kymin Saksalan (Stor Nevitto) tytärasutusta, joka on itsenäistynyt viimeistään 1400-luvulla. Nevitto olisi alkujaan ”nev-vitte”, joka juontuu hansakauppiaiden käyttämään termiin ”vitte”, joka tarkoittaa hansan perustamia kalastajakyliä tai kalastus- ja sillinpyyntipaikkoja. Neuvoton mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Alkujaan kylään laskettiin kuuluvaksi myös Salmi, joka itsenäistyi omaksi kokonaisuudekseen 1500-luvulla. Varsinainen kantakylä tai ”kylän puoli” oli Urpinojan länsipuolella, Salmelle johtavan tien varressa oleva asutuskeskittymä (ks. Neuvoton (Lill Nevitto) Kaaro). (Korhonen 1981:299; Rosén 1936:55,84,-86,127-128.)
Neuvottoman tilaluku vaihteli 1500-luvulla melkoisesti; enimmillään kylässä mainitaan olevan 13 isäntää. 1570-luvulla sota-ajan tuhoissa katosi muutama talo, ja varsinaisen romahduksen taloluvussa aiheutti v.1601–03 kato, jolloin tilaluku laski kolmeen tai neljään. Neuvottoman ainoa keskiajalta jatkuvasti viljelyksessä ja samalla suvulla säilynyt tila oli Penttilä. Kaikki muut maakirjanumerot olivat 1600-luvulla jonkin aikaa autioina. (Korhonen 1981:299.)
Neuvottoman vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten välissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Onkamaa (Ongama) Lahti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Onkamaan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Onkamaanjärven ympärillä, nykyisen Haminan koillisosassa. Kylän yhdysreitti rannikolle oli itään virtaava Onkamaanjoki, Virojoen sivuhaara. Onkamaa laskettiinkin hallinnollisesti ja oikeudenkäytössä Virolahteen 1500-luvun keskivaiheilta 1700-luvulle asti. Kirkollisesti kyläläiset on aina luettu Vehkalahden seurakuntaan. (Korhonen 1981:459.)
Vehkalahden pohjois- ja koillisosien kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Onkamaa mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1544. Vuoden 1551 maakirjaan kylästä on merkitty 10 taloa, mutta osa autioitui vuosisadan lopulla. Tyhjilleen jääneet tilat liitettiin naapureiden osuuksiin, ja 1600-luvulla isäntien määrä vakiintui viiteen. Jokaisen maakirjanumeron kantatila periytyi 1500-luvulle, joten kaikki maakirjanumerot ovat olleet keskeytymättä viljelyksessä siitä lähtien. (Korhonen 1981:459; Rosén 1936:103,108,128-129.)
Onkamaan nautinnat olivat tilalukuun verrattuna suuret, metsiä käytettiinkin myös tuottavaan kaskeamiseen. Omistusten tarkkaan ositukseen eli sarkajakoon ei kylässä ilmeisesti ollut tarvetta. Kuten usein kaskiseuduilla mentiin Onkamaalla lohkojaosta suoraan isojakoon. 1700-luvun lopun karttojen mukaan kantatilat sijaitsivat erillään toisistaan suhteellisen lähellä järven rantoja ja rintamaat oli raivattu rakennusten äärelle. (Korhonen 1981:459.)
Onkamaan kylän alkuperäisten tonttien paikantamisessa on otettava huomioon Onkamaanjärven osittainen soistuminen ja rantaviivassa viimeisten parin sadan vuoden aikana tapahtuneet muutokset. Kylätontit ovat edelleen peltojen ympäröimiä ja asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; vanhojen kantatilojen seuraajien rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Onkamaa (Ongama) Puhakka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Onkamaan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Onkamaanjärven ympärillä, nykyisen Haminan koillisosassa. Kylän yhdysreitti rannikolle oli itään virtaava Onkamaanjoki, Virojoen sivuhaara. Onkamaa laskettiinkin hallinnollisesti ja oikeudenkäytössä Virolahteen 1500-luvun keskivaiheilta 1700-luvulle asti. Kirkollisesti kyläläiset on aina luettu Vehkalahden seurakuntaan. (Korhonen 1981:459.)
Vehkalahden pohjois- ja koillisosien kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Onkamaa mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1544. Vuoden 1551 maakirjaan kylästä on merkitty 10 taloa, mutta osa autioitui vuosisadan lopulla. Tyhjilleen jääneet tilat liitettiin naapureiden osuuksiin, ja 1600-luvulla isäntien määrä vakiintui viiteen. Jokaisen maakirjanumeron kantatila periytyi 1500-luvulle, joten kaikki maakirjanumerot ovat olleet keskeytymättä viljelyksessä siitä lähtien. (Korhonen 1981:459; Rosén 1936:103,108,128-129.)
Onkamaan nautinnat olivat tilalukuun verrattuna suuret, metsiä käytettiinkin myös tuottavaan kaskeamiseen. Omistusten tarkkaan ositukseen eli sarkajakoon ei kylässä ilmeisesti ollut tarvetta. Kuten usein kaskiseuduilla mentiin Onkamaalla lohkojaosta suoraan isojakoon. 1700-luvun lopun karttojen mukaan kantatilat sijaitsivat erillään toisistaan suhteellisen lähellä järven rantoja ja rintamaat oli raivattu rakennusten äärelle. (Korhonen 1981:459.)
Onkamaan kylän alkuperäisten tonttien paikantamisessa on otettava huomioon Onkamaanjärven osittainen soistuminen ja rantaviivassa viimeisten parin sadan vuoden aikana tapahtuneet muutokset. Kylätontit ovat edelleen peltojen ympäröimiä ja asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; vanhojen kantatilojen seuraajien rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Onkamaa (Ongama) Ylä-Liikkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Onkamaan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Onkamaanjärven ympärillä, nykyisen Haminan koillisosassa. Kylän yhdysreitti rannikolle oli itään virtaava Onkamaanjoki, Virojoen sivuhaara. Onkamaa laskettiinkin hallinnollisesti ja oikeudenkäytössä Virolahteen 1500-luvun keskivaiheilta 1700-luvulle asti. Kirkollisesti kyläläiset on aina luettu Vehkalahden seurakuntaan. (Korhonen 1981:459.)
Vehkalahden pohjois- ja koillisosien kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Onkamaa mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1544. Vuoden 1551 maakirjaan kylästä on merkitty 10 taloa, mutta osa autioitui vuosisadan lopulla. Tyhjilleen jääneet tilat liitettiin naapureiden osuuksiin, ja 1600-luvulla isäntien määrä vakiintui viiteen. Jokaisen maakirjanumeron kantatila periytyi 1500-luvulle, joten kaikki maakirjanumerot ovat olleet keskeytymättä viljelyksessä siitä lähtien. (Korhonen 1981:459; Rosén 1936:103,108,128-129.)
Onkamaan nautinnat olivat tilalukuun verrattuna suuret, metsiä käytettiinkin myös tuottavaan kaskeamiseen. Omistusten tarkkaan ositukseen eli sarkajakoon ei kylässä ilmeisesti ollut tarvetta. Kuten usein kaskiseuduilla mentiin Onkamaalla lohkojaosta suoraan isojakoon. 1700-luvun lopun karttojen mukaan kantatilat sijaitsivat erillään toisistaan suhteellisen lähellä järven rantoja ja rintamaat oli raivattu rakennusten äärelle. (Korhonen 1981:459.)
Onkamaan kylän alkuperäisten tonttien paikantamisessa on otettava huomioon Onkamaanjärven osittainen soistuminen ja rantaviivassa viimeisten parin sadan vuoden aikana tapahtuneet muutokset. Kylätontit ovat edelleen peltojen ympäröimiä ja asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; vanhojen kantatilojen seuraajien rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Onkamaa (Ongama) Ala-Liikkala (Asuinpaikat)

Onkamaa (Ongama) Tilli (Asuinpaikat)

Pampyöli (Bamböle/Hirvelä) Heijari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pampyöli mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Kylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti jo 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. (Rosén 1936:115-116,127-128,139-146.)
Pampyölin vanha jakokunta käsitti koko Kirkkojärven eteläisen ranta-alueen. Vehkalahden keskuskylä sijaitsi Savilahden, Salmenvirran ja Kirkkojärven rajaamalla niemellä, nykyisen Haminan kaupungin paikalla. Kyseessä oli itse asiassa kolmen kylän: Pampyölin, Hietakylän ja Hirvelän muodostama kyläryhmä, johon kuuluivat myös kirkko ja pappila. Jakokunnan tilaluku nousi 1500-luvun puolivälissä lähelle kolmekymmentä, mutta vuosisadan lopussa sota-aika sekä kadot aiheuttivat autioitumista ja loppujen lopuksi talonpoikaisen asutuksen vähittäisen katoamisen 1600-luvulla. (Korhonen 1981:375-376.)
Kun Vehkalahden Uusikaupunki eli Hamina perustettiin v. 1653, erotettiin kaupungin alue Pampyölin kylän omistuksista ja Pampyöli ”muutti” Kirkkojärven kaakkoisrannalle jo aikaisemmin kadonneen Hirvelän kylän paikalle. Kaupungin läheisyyden vuoksi Pampyölin maita omistivat tavallisten talonpoikien lisäksi papit, upseerit, kauppiaat ja virkamiehet, ja v. 1743 koko kylä lahjoitettiin Haminan omistukseen. Pampyölin asutus vakiintui 1700-luvun kuluessa ja muuttui kaupungin kasvavasta vaikutuksesta huolimatta jälleen talonpoikaiskyläksi. 1700-luvulta lähtien Vehkalahden vanha keskuskylä oli siis verrattain pieni viiden talon kylä, kaupungin kyljessä oleva ”laita-alue”. (Korhonen 1981:376-377.)
Kirkkojärven kaakkoisrannan entisen Hirvelän, myöhemmän Pampyölin kylätonteista Peltola on jäänyt nykyisen Haminan kaupungin pohjoisosassa sijaitsevan teollisuuskiinteistön alle. Muiden tonttien kohdalla talonpoikaiskylän ja maaseutumaisen asutuksen elementit ovat edelleen leimaavia kaupungin läheisyydestä huolimatta. Tontit ovat asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja. Rakennusten välissä sekä rakentamattomilla pelto- ja piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pampyöli (Bamböle/Hirvelä) Nopanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pampyöli mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Kylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti jo 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. (Rosén 1936:115-116,127-128,139-146.)
Pampyölin vanha jakokunta käsitti koko Kirkkojärven eteläisen ranta-alueen. Vehkalahden keskuskylä sijaitsi Savilahden, Salmenvirran ja Kirkkojärven rajaamalla niemellä, nykyisen Haminan kaupungin paikalla. Kyseessä oli itse asiassa kolmen kylän: Pampyölin, Hietakylän ja Hirvelän muodostama kyläryhmä, johon kuuluivat myös kirkko ja pappila. Jakokunnan tilaluku nousi 1500-luvun puolivälissä lähelle kolmekymmentä, mutta vuosisadan lopussa sota-aika sekä kadot aiheuttivat autioitumista ja loppujen lopuksi talonpoikaisen asutuksen vähittäisen katoamisen 1600-luvulla. (Korhonen 1981:375-376.)
Kun Vehkalahden Uusikaupunki eli Hamina perustettiin v. 1653, erotettiin kaupungin alue Pampyölin kylän omistuksista ja Pampyöli ”muutti” Kirkkojärven kaakkoisrannalle jo aikaisemmin kadonneen Hirvelän kylän paikalle. Kaupungin läheisyyden vuoksi Pampyölin maita omistivat tavallisten talonpoikien lisäksi papit, upseerit, kauppiaat ja virkamiehet, ja v. 1743 koko kylä lahjoitettiin Haminan omistukseen. Pampyölin asutus vakiintui 1700-luvun kuluessa ja muuttui kaupungin kasvavasta vaikutuksesta huolimatta jälleen talonpoikaiskyläksi. 1700-luvulta lähtien Vehkalahden vanha keskuskylä oli siis verrattain pieni viiden talon kylä, kaupungin kyljessä oleva ”laita-alue”. (Korhonen 1981:376-377.)
Kirkkojärven kaakkoisrannan entisen Hirvelän, myöhemmän Pampyölin kylätonteista Peltola on jäänyt nykyisen Haminan kaupungin pohjoisosassa sijaitsevan teollisuuskiinteistön alle. Muiden tonttien kohdalla talonpoikaiskylän ja maaseutumaisen asutuksen elementit ovat edelleen leimaavia kaupungin läheisyydestä huolimatta. Tontit ovat asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja. Rakennusten välissä sekä rakentamattomilla pelto- ja piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuonna 2014 tehtiin koekaivauksia tulevan kevyenliikenteenväylän linjauksella Nopasenmäentien ja Kirkkojärven risteyksen eteläpuolella. Alueelta ei löytynyt mitään 1900-lukua vanhempaan toimintaan liittyvää.

Pyhältö (Pöhelde) Mäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhällön kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Haminan pohjoisosassa, Tarhajärven ja Pyhällön välisellä kannaksella sekä järvien länsi- ja itäpuolella, Lappeenrantaan vievän maantien itäpuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Pyhältö mainitaan ensimmäisen kerran v. 1544, jolloin koko Pyhällön, Turkian ja Lankilan kylien aluetta kutsuttiin Pyhällöksi. 1540- ja 1550-luvuilla Pyhällön ja Turkian ”kaksoiskylässä” oli parhaimmillaan 23 isäntää, mutta tilaluku laski vuosisadan loppua kohden. 1600-luvun alussa talojen määräksi vakiintui 9. (Korhonen 1981:442; Rosén 1936: 102-104,109-110,129.)
Pyhältöön perustettiin keskikievari Haminan–Lappeen tien rakentamisen myötä 1600-luvun lopulla. Se toimi aluksi Mäenpään talossa, mutta siirtyi 1720-luvulla Myllykylän kartanon omistajasuvun, Beijereiden, vävyn Reinhold Wetterstedtin ja hänen vaimonsa Margareetan pidettäväksi. Kestikievari sijaitsi kuitenkin Pyhällössä ainakin v. 1766 asti. (Korhonen 1981:445.)
Pyhällön vanhat kylätontit ovat Vähä-Uskia lukuun ottamatta edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pyhältö (Pöhelde) Mäenpää (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhällön kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Haminan pohjoisosassa, Tarhajärven ja Pyhällön välisellä kannaksella sekä järvien länsi- ja itäpuolella, Lappeenrantaan vievän maantien itäpuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Pyhältö mainitaan ensimmäisen kerran v. 1544, jolloin koko Pyhällön, Turkian ja Lankilan kylien aluetta kutsuttiin Pyhällöksi. 1540- ja 1550-luvuilla Pyhällön ja Turkian ”kaksoiskylässä” oli parhaimmillaan 23 isäntää, mutta tilaluku laski vuosisadan loppua kohden. 1600-luvun alussa talojen määräksi vakiintui 9. (Korhonen 1981:442; Rosén 1936: 102-104,109-110,129.)
Pyhältöön perustettiin keskikievari Haminan–Lappeen tien rakentamisen myötä 1600-luvun lopulla. Se toimi aluksi Mäenpään talossa, mutta siirtyi 1720-luvulla Myllykylän kartanon omistajasuvun, Beijereiden, vävyn Reinhold Wetterstedtin ja hänen vaimonsa Margareetan pidettäväksi. Kestikievari sijaitsi kuitenkin Pyhällössä ainakin v. 1766 asti. (Korhonen 1981:445.)
Pyhällön vanhat kylätontit ovat Vähä-Uskia lukuun ottamatta edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pyhältö (Pöhelde) Liikkanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhällön kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Haminan pohjoisosassa, Tarhajärven ja Pyhällön välisellä kannaksella sekä järvien länsi- ja itäpuolella, Lappeenrantaan vievän maantien itäpuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Pyhältö mainitaan ensimmäisen kerran v. 1544, jolloin koko Pyhällön, Turkian ja Lankilan kylien aluetta kutsuttiin Pyhällöksi. 1540- ja 1550-luvuilla Pyhällön ja Turkian ”kaksoiskylässä” oli parhaimmillaan 23 isäntää, mutta tilaluku laski vuosisadan loppua kohden. 1600-luvun alussa talojen määräksi vakiintui 9. (Korhonen 1981:442; Rosén 1936: 102-104,109-110,129.)
Pyhältöön perustettiin keskikievari Haminan–Lappeen tien rakentamisen myötä 1600-luvun lopulla. Se toimi aluksi Mäenpään talossa, mutta siirtyi 1720-luvulla Myllykylän kartanon omistajasuvun, Beijereiden, vävyn Reinhold Wetterstedtin ja hänen vaimonsa Margareetan pidettäväksi. Kestikievari sijaitsi kuitenkin Pyhällössä ainakin v. 1766 asti. (Korhonen 1981:445.)
Pyhällön vanhat kylätontit ovat Vähä-Uskia lukuun ottamatta edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pyhältö (Pöhelde) Toivola (Asuinpaikat)

Pyhältö (Pöhelde) Paronen (Asuinpaikat)

Pyhältö (Pöhelde) Perilä (Asuinpaikat)

Pyhältö (Pöhelde) Vähä-Uski (Asuinpaikat)
Pyhällön vanhat kylätontit ovat Vähä-Uskia lukuun ottamatta edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Vähä-Uskin tontti on tällä hetkellä asumaton ja rakentamaton. Peltokumpareilla, tontin peltona olevalla itäpuoliskolla, on kaksi massiivista kivijalkaa. Kyseessä ovat mitä ilmeisimmin melko nuoret navetan tms. rakennuksen jäännökset. Tontin länsiosassa, lehtomaisella metsäalueella kasvaa omenapuita ja ruusupensaita. Alueella on myös muutamia betonisia rakennuksen perustuksia.

Pyötsaari (Bötesö) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyötsaaren rannikkokylän tonttimaa on sijainnut nykyisen Haminan kaakkoisosassa Mäntlahden kylän eteläpuolella, Pyötsaaren pohjoisrannalla kaartuvan pienen lahdelman ympärillä. Saaresta 1500-luvulla käytetyt nimet Bötesöö ja Bödzöö viittaavat vartio- tai merkinantopaikkaa tarkoittavaan sanaan böte. Pyötsaaren länsiosassa kohoavaa Saukkovuorta on pidetty sopivana vartiopaikkana, josta merkkitulet olisivat näkyneet mantereelle. Saaren erityisasemaan rannikon vartiotuliketjun osana liittyy mahdollisesti myös Pyötsaarta koskevissa kirjallisissa lähteissä mainittu verovapaus. Pyötsaari on merkityksellinen myös Vehkalahden knaappien ”alkutarujen tapahtumasaarena”. (Korhonen 1981:553; Rosén 1936:53,267.)
Ensimmäisen pysyvän asutuksen oletetaan saaristossa nimistön perusteella olleen ruotsalaisperäistä uudisasutusta, joka työnsi mantereen puolelta tulleen vanhemman suomalaisen eräkalastajakerrostuman tieltään. Saariston asuttaminen 1200- ja 1300-luvuilla kuuluisi siten osaltaan Karjalan valloituksen jälkeen toteutettuun järjestelmälliseen ”asutuspoliittiseen ohjelmaan”. (Rosén 1936:156.)
Saaristo oli vielä 1540-luvulla Viipurin linnan alainen erillinen hallintoalue, mistä syystä aluetta koskevat verotusluettelot ovat niukkoja ja katkonaisia. Varhaisimmat tiedot ovat vuodelta 1539 ja 1540- ja 1550-lukujen tileissä Pyötsaarella mainitaan olevan yksi talo. Tätä rälssitilaa asui lampuotisuku Huggutit, joka myöhemmin luettiin myös Vehkalahden knaappisukuihin. Saaren keskeisen aseman vuoksi se ei ole kuitenkaan ollut tavanomaisten verosäännösten alainen, joten verotustiedot eivät talojen ja asukkaiden määrän suhteen ole luotettavia. (Rosén 1936:242-250.)
Pyötsaari on edelleen idyllinen saaristolaiskylä. Vanha kylätontti on suhteellisen tiiviisti rakennettu, mutta rakennuskanta on melko iäkästä ja kevyttä. Varsinaisen kylätontin eteläpuolella, Tontinlahden ympärillä on saattanut myös olla asutusta.
V. 2022 inventoinnissa todettiin Tontinlahden pohjukan matalan vesijättömaan olleen niittynä vielä 1960-luvulla. Lahden koillispäässä niityn yläpuolinen rinne on kallioinen ja kivikkoinen ja nousee melko jyrkästi Tontinvuorelle päin. Alueella ei havaittu merkkejä 1900-l varhaisemmasta ihmistoiminnasta.
Lahden luoteispuolella on tasainen metsämaa. Sen ja niityn välissä on vanha oja ja 2 pohjois‒eteläsuuntaista lyhyttä kiviaitaa. Aidat ovat mahd. seurausta pellonraivauksesta, muita merkkejä ihmistoiminnasta tai asutuksesta ei havaittu. Tontinlahden pohjukkaan kaivettiin metallinilmaisimen signaalien perusteella 6 pistoa. Löydöt olivat moderneja. On mahdollista, että alueella on myös vanhempia ihmistoiminnan jäänteitä, vaikka niitä ei inventoinnissa löydetty.
Lahden itäpuoleisella Tontinvuorella on perimätiedon mukaan sijainnut kylän ensimmäinen talo. V. 2022 inventoinnissa vuoren rinteiltä tai laelta ei havaittu merkkejä rakenteista. Vuoren korkeimmalla kohdalla on kuitenkin tiettävästi ollut näkötorni, josta jäljellä kallioon kiinnitettyjä tukirautoja.

Rakila/Brakila (Braksby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rakilan eli Brakilan talonpoikaiskylän vanha tonttimaa on sijainnut nykyisen Haminan kaakkoisrannikolla, suojaisan Rakilanlahden luoteisrannalla, aivan Suuren rantatien eteläpuolella. Paikalla on nykyisin vanhan puuston ympäröimiä Brakilan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta; savesta ja kanervista muurattu navetta sekä meijeri ovat peräisin 1860-luvulta. Brakilan kartanoympäristö on mainittu Museoviraston laatimassa rakennettua kulttuuriympäristöä koskevassa ”Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt v. 1993 -luettelossa”.
Brakila mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Brakilan vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Vuoden 1551 maakirjaan Brakilasta on merkitty 3 taloa, mutta tiloista kaksi autioitui vielä samalla vuosisadalla. (Korhonen 1981:368; Rosén 1936:46-47,62,128.)
Jäljelle jääneen Sigfrid Heikinpoika Brakin viljelys jäi pysyvästi yksinäistilaksi, ja pystyi vuodesta 1630 alkaen varustamaan ratsumiehen. 1700-luvun puolivälissä vanhaa Viipurintietä pitkin matkanneet venäläiset joukko-osastot alkoivat aiheuttaa niin paljon harmia ja tuhoa, että Brakilan silloinen isäntä Heikki Samuelinpoika ”jätti huokaillen suuren vaivannäkönsä silleen ja muutti muualle”. Seuraavaksi Brakilan sai haltuunsa haminalainen kauppias ja sahanomistaja Reinhold Böisman, jonka aikana vanhasta talonpoikaistilasta tehtiin kartano. (Korhonen 1981:368-369.)
Brakilan kylätontin koillispuolella, Suuren rantatien molemmin puolin sijaitsevat peruskarttaankin merkityt Pistoolikivet, suuret siirtolohkareet, joiden takana matkailijoita ahdistelleilla rosvoilla oli perimätiedon mukaan tapana piileskellä (Knapas 1984:102). Kuninkaantien varrella sijaitsivat myös kartanon torpat, joiden torpparit huolehtivat viljelyksistä 1800-luvulla. Kartanon pohjoispuolisella Myllymäellä sijaitsee ympyrän muotoon asetetut tuulimyllyn peruskivet. Myllynpaikalle johtaa lännen puolelta pengerretty tie.
Brakilan vanhalla kylätontilla, nykyisen Brakilan kartanon alueella, on saattanut säilyä myös paikalla aiemmin sijainneen talonpoikaiskylän jäännöksiä rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla sekä rakennusten välissä, jopa iäkkäiden rakennusten alla.

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Paljakka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Reitkallin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven eteläpuolella molemmin puolin Summanjokea, Sippolantien länsipuolella. Talot olivat ryhmittyneet jokea reunustavien rantapeltojen ympäröimille kumpareille. Summanjoen jakamilla kylän puoliskoilla oli vanhastaan vakiintuneet nimet: länsipuoli oli Reitkallia eli kantakylää ja itäpuoli Pässilää. Jako esiintyy tuomiokirjoissa isäntien kotikylää määriteltäessä 1650-luvulle asti. (Korhonen 1981:324-327.)
Reitkalli on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1396 Erengisle Niilonpojan Vehkalahdelle päivätyssä kirjeessä (FMU 1057). Reitkalli, joka oli ilmeisesti jo tuolloin vanha, autioksi jäänyt tila, myytiin Eerik Laurinpojalle, joka oli Husgafvel-suvun kantaisä. Kylän vanhin asutus juontuneekin1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076) Reitkalli mainitaan omana jakokuntanaan. Vuoden 1551 maakirjan mukaan Reitkallissa oli 15 talonpoikaista ja 7 knaappitilaa. 1500-luvun lopun sotavuosien jälkeen oli taloja v. 1600 jäljellä ainoastaan 8. (Korhonen 1981:324-326; Rosén 1936:60-62,127-128,139-146.)
Reitkallin kylä sijaitsi hyvien kulkuyhteyksien äärellä, Summanjoen ja vanhan Hamina–Valkeala maantien yhtymäkohdassa. Oletettavasti juuri tästä syystä kylään perustettiin kestikievari Myllylammen vieressä olevalle Kapakkamäelle – paikkaan, jossa tie, joki ja kylänraitti kohtasivat. Liikenteen kannalta keskeinen asema sekä tästä johtuva säätyläisasutus tekivät Reitkallista Vehkalahden toisen keskuksen Salmenkylän rinnalle. (Korhonen 1981:325-326.)
Reitkallin kylätontit ovat edelleen asuttuja, vanhakantaisen luonteensa säilyttäneitä peltojen ympäröimiä maatilojen talouskeskuksia väljästi rakennettuine asuin- ja piharakennuksineen. Ottaen huomioon kylän pitkän asutusjatkumon sekä suhteellisen ison koon ja aseman toisena vanhan Vehkalahden keskuskylistä, on erittäin todennäköistä, että rakentamattomilla alueilla on säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän liepeillä on myös useita esihistoriallisia muinaisjäännöksiä mm. vasakirveskulttuuriin kuuluva hautapaikka (ks. Hamina Kylänpää).

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Tanska (Asuinpaikat)
Historiallinen; Reitkallin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven eteläpuolella molemmin puolin Summanjokea, Sippolantien länsipuolella. Talot olivat ryhmittyneet jokea reunustavien rantapeltojen ympäröimille kumpareille. Summanjoen jakamilla kylän puoliskoilla oli vanhastaan vakiintuneet nimet: länsipuoli oli Reitkallia eli kantakylää ja itäpuoli Pässilää. Jako esiintyy tuomiokirjoissa isäntien kotikylää määriteltäessä 1650-luvulle asti. (Korhonen 1981:324-327.)
Reitkalli on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1396 Erengisle Niilonpojan Vehkalahdelle päivätyssä kirjeessä (FMU 1057). Reitkalli, joka oli ilmeisesti jo tuolloin vanha, autioksi jäänyt tila, myytiin Eerik Laurinpojalle, joka oli Husgafvel-suvun kantaisä. Kylän vanhin asutus juontuneekin1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076) Reitkalli mainitaan omana jakokuntanaan. Vuoden 1551 maakirjan mukaan Reitkallissa oli 15 talonpoikaista ja 7 knaappitilaa. 1500-luvun lopun sotavuosien jälkeen oli taloja v. 1600 jäljellä ainoastaan 8. (Korhonen 1981:324-326; Rosén 1936:60-62, 127-128, 139-146.)
Reitkallin kylä sijaitsi hyvien kulkuyhteyksien äärellä, Summanjoen ja vanhan Haminan–Valkealan maantien yhtymäkohdassa. Oletettavasti juuri tästä syystä kylään perustettiin kestikievari Myllylammen vieressä olevalle Kapakkamäelle – paikkaan, jossa tie, joki ja kylänraitti kohtasivat. Liikenteen kannalta keskeinen asema sekä tästä johtuva säätyläisasutus tekivät Reitkallista Vehkalahden toisen keskuksen Salmenkylän rinnalle. (Korhonen 1981:325-326.)
Reitkallin kylätontit ovat edelleen asuttuja, vanhakantaisen luonteensa säilyttäneitä peltojen ympäröimiä maatilojen talouskeskuksia väljästi rakennettuine asuin- ja piharakennuksineen. Ottaen huomioon kylän pitkän asutusjatkumon sekä suhteellisen ison koon ja aseman toisena vanhan Vehkalahden keskuskylistä, on erittäin todennäköistä, että rakentamattomilla alueilla on säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän liepeillä on myös useita esihistoriallisia muinaisjäännöksiä mm. vasakirveskulttuuriin kuuluva hautapaikka (ks. Hamina Kylänpää).

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Kylänpää (Asuinpaikat)
Historiallinen; Reitkallin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Suurijärven eteläpuolella molemmin puolin Summanjokea, Sippolantien länsipuolella. Talot olivat ryhmittyneet jokea reunustavien rantapeltojen ympäröimille kumpareille. Summanjoen jakamilla kylän puoliskoilla oli vanhastaan vakiintuneet nimet: länsipuoli oli Reitkallia eli kantakylää ja itäpuoli Pässilää. Jako esiintyy tuomiokirjoissa isäntien kotikylää määriteltäessä 1650-luvulle asti. (Korhonen 1981:324-327.)
Reitkalli on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1396 Erengisle Niilonpojan Vehkalahdelle päivätyssä kirjeessä (FMU 1057). Reitkalli, joka oli ilmeisesti jo tuolloin vanha, autioksi jäänyt tila, myytiin Eerik Laurinpojalle, joka oli Husgafvel-suvun kantaisä. Kylän vanhin asutus juontuneekin1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076) Reitkalli mainitaan omana jakokuntanaan. Vuoden 1551 maakirjan mukaan Reitkallissa oli 15 talonpoikaista ja 7 knaappitilaa. 1500-luvun lopun sotavuosien jälkeen oli taloja v. 1600 jäljellä ainoastaan 8. (Korhonen 1981:324-326; Rosén 1936:60-62,127-128,139-146.)
Reitkallin kylä sijaitsi hyvien kulkuyhteyksien äärellä, Summanjoen ja vanhan Hamina–Valkeala maantien yhtymäkohdassa. Oletettavasti juuri tästä syystä kylään perustettiin kestikievari Myllylammen vieressä olevalle Kapakkamäelle – paikkaan, jossa tie, joki ja kylänraitti kohtasivat. Liikenteen kannalta keskeinen asema sekä tästä johtuva säätyläisasutus tekivät Reitkallista Vehkalahden toisen keskuksen Salmenkylän rinnalle. (Korhonen 1981:325-326.)
Reitkallin kylätontit ovat edelleen asuttuja, vanhakantaisen luonteensa säilyttäneitä peltojen ympäröimiä maatilojen talouskeskuksia väljästi rakennettuine asuin- ja piharakennuksineen. Ottaen huomioon kylän pitkän asutusjatkumon sekä suhteellisen ison koon ja aseman toisena vanhan Vehkalahden keskuskylistä, on erittäin todennäköistä, että rakentamattomilla alueilla on säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän liepeillä on myös useita esihistoriallisia muinaisjäännöksiä mm. vasakirveskulttuuriin kuuluva hautapaikka (ks. Hamina Kylänpää).

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Jokiranta (Asuinpaikat)
Reitkalli on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran v. 1396 Erengisle Niilonpojan Vehkalahdelle päivätyssä kirjeessä (FMU 1057). Reitkalli, joka oli ilmeisesti jo tuolloin vanha, autioksi jäänyt tila, myytiin Eerik Laurinpojalle, joka oli Husgafvel-suvun kantaisä. Kylän vanhin asutus juontuneekin1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076) Reitkalli mainitaan omana jakokuntanaan. Vuoden 1551 maakirjan mukaan Reitkallissa oli 15 talonpoikaista ja 7 knaappitilaa. 1500-luvun lopun sotavuosien jälkeen oli taloja v. 1600 jäljellä ainoastaan 8. (Korhonen 1981:324-326; Rosén 1936:60-62,127-128,139-146.)
Reitkallin kylä sijaitsi hyvien kulkuyhteyksien äärellä, Summanjoen ja vanhan Hamina–Valkeala maantien yhtymäkohdassa. Oletettavasti juuri tästä syystä kylään perustettiin kestikievari Myllylammen vieressä olevalle Kapakkamäelle – paikkaan, jossa tie, joki ja kylänraitti kohtasivat. Liikenteen kannalta keskeinen asema sekä tästä johtuva säätyläisasutus tekivät Reitkallista Vehkalahden toisen keskuksen Salmenkylän rinnalle. (Korhonen 1981:325-326.)

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Viikari (Asuinpaikat)

Tuohikotti, Kola / Koli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Venäläisen sotaväen varuskunta-alue joka perustettiin 1780 – 1790-luvuilla. Se sijaitsee Tuohikotin taajaman itäpuolella, valtatie 15:n ja Rauhalantien välissä tasaisella, mäntymetsää kasvavalla alueella. Kohteen eteläosa sijaitsee Rauhalantien eteläpuolella. Paikalle on sijoitettu opastaulu.
Kohteessa on rakennusten perustusten jäännöksiä sekä useita kuoppia. Rauhalantien varrella, sen pohjoispuolella on koillinen - lounas -suuntainen, 9 x 50 m kokoinen kuoppa, joka on ympäröity maavallilla, jonka yläosan leveys on 1 m ja alaosan 2,5 m. Vallin korkeus on 1 m. Kuoppa jatkuu lounaan suuntaan maakumpuna, jonka koko on 9 x 25 m ja korkeus 0,6 m. Rakenteen länsipuolella on lisäksi itä- länsi -suuntainen maakumpu, jonka koko on 9 x 20 m. Tien toisella puolella on samankaltainen kuin edellä mainittu vallin ja kuopan yhdistelmä, jonka leveys on 9 m ja pituus 187 m. Kohtaan, jossa valli muuttuu kuopaksi on rakennettu tie.
Rauhalantien pohjoispuolen pitkien rakennusten pohjien pohjoispuolella on lisäksi kolme lyhyempää maakumpua, jotka ovat kooltaan 9 x 40, 9 x 30, 9 x 10 m, niiden korkeudet ovat 0,3 – 0,5 m. Kumpujen ympärillä on viisi kookkaampaa kuoppaa joiden keskikoko on 5 x 12 m ja syvyys 1,2 m. Niistä neljä on ympäröity 1,5 m leveällä maavallilla, jonka korkeus on 0,3 m. Yhteen kuopista on tuotu myöhemmin resenttiä rakennusjätettä.
Tuohikotin varuskunta oli tarkoitettu pataljoonan suuruiselle osastolle. Kasarmialue purettiin 1860, jolloin jäljellä olleet rakennukset myytiin paikkakuntalaisille. Kasarmialue muodostui useammasta miehistöparakista ja upseerien asuinrakennuksista. Lisäksi kokonaisuuteen kuului talleja, pajoja sekä savenottopaikka tiilenvalmistusta varten. Perimätiedon mukaan varuskunnan hautapaikkana toimi Haudankangas, josta tiedetään löytyneen ihmisluita.

Kuivala, Kiperinmäki (Hautapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kuivalan pohjoispuolella peltojen keskellä olevalla mäellä. Alueen koillisosassa on hiekkakuoppa ja etelä- sekä lounaisosassa asuintontteja. Paikalta on löytynyt hiekanoton yhteydessä hautausmaa, johon perimätiedon mukaan olisi haudattu neljä Pikkuvihassa surmattua talonpoikaa. Alueella on suoritettu kaivaukset vuonna 1971, jolloin hautapaikka osoittautui odotettua laajemmaksi. Hiekkakuopan reunalla havaittiin useampia sortumaisillaan olevia hautoja, lisäksi niitä löytyi myös muualta mäeltä. Paikalla tutkittiin yhteensä 14 hautaa ja niistä saatiin talteen useita arkunnauloja sekä neljä nahkahihnalla varustettua pronssista ristiä. Tutkimusten mukaan koko Kiperinmäkeä on todennäköisesti käytetty hautapaikkana.
Vuoden 2014 inventoinnissa hiekanotto näytti jatkuvan.

Salmenkylä (Strömsby) Vilkki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Salmenkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Kirkkojärven länsirannalla, Salmenvirran suulla, nykyisen Haminan kaupungin luoteispuolella. Husula, Husupyöli, Pyöli, Töytäri ja Salmenkylä muodostivat yhdessä oman jakokunnan, jonka rajat oli määritelty jo Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Yhdessä Hietakylän kanssa Salmenkylän-Husulan alue oli knaappien kanta-aluetta. Salmenkylä on ilmeisesti alkujaan ollut kokonaisuudessaan verovapaata rälssimaata. 1600-luvulla Salmenkylän ainoa verotila oli kappalaisen pappila, joka oli knaappiasemansa menettäneille suvuille kuulunut viljelys, joka 1500-luvulla muuttui kruununluontoiseksi. Knaappitiloja Salmenkylässä oli 1500-luvun puolivälissä viisi. (Korhonen 1981:519-536.)
Vehkalahden rannikkovyöhykkeen kylistä juuri Salmenkylässä, Husulassa, Husupyölissä ja Pyölissä on suomalainen nimistö vallitsevana, minkä on katsottu viittaavan siihen, että Kirkkojärven läntinen laita on Neuvottoman ja Salmen ohella Vehkalahden vanhin vakinaisesti asutettu seutu. Ensimmäiset asukkaat ovat mahdollisesti saapuneet muinaisen Lapveden alueelta ja Kannakselta. (Rosén 1936:93-94.)
Kirkkojärven laskusalmessa ns. Salmensillan luona on Linnamäki-niminen kumpu, johon on aikaisemmin liittynyt nimi Pirkkula. Nimen alkuperä lienee sanassa birk, joka on muinainen kauppapaikkaan viittaava termi. Salmessa on tällä kohdalla kivien täyttämä kynnys, jonka edustalle mereltä saapuneiden laivojen oli ankkuroitava. Vielä 1600-luvulla pidettiin markkinat ”Vehkalahden salmella”. Salmenkylä olisi siten ollut avainasemassa valvoessaan sekä kauppapaikkaa että Kirkkojärven laskusalmeen ankkuroituneita kauppa-aluksia ja Vehkajokea pitkin Kirkkojärvelle tulleita ylämaan tuotteita kuljettavia talonpoikaisveneitä. Oletettavasti Salmenkylä on myös kuulunut rannikkoa suojanneeseen vartiotuliketjuun, jonka muita asemia oli mm. Pyötsaaressa, Hillossa ja Kirkkojärven toisella laidalla Haralinvuorella. (Rosén 1936:94,135,272-273.)
Salmenkylän kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja. Läntisemmällä Vilkin tontilla on omakotitaloalue sekä Tompurin tilan rakennuksia peltoineen. Tompurin tontilla on maatilojen asuin- ja talousrakennuksia. Molemmilla tonteilla on suhteellisen runsaasti rakentamattomia alueita, joilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Salmenkylä (Strömsby) Tompuri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Salmenkylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Kirkkojärven länsirannalla, Salmenvirran suulla, nykyisen Haminan kaupungin luoteispuolella. Husula, Husupyöli, Pyöli, Töytäri ja Salmenkylä muodostivat yhdessä oman jakokunnan, jonka rajat oli määritelty jo Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Yhdessä Hietakylän kanssa Salmenkylän-Husulan alue oli knaappien kanta-aluetta. Salmenkylä on ilmeisesti alkujaan ollut kokonaisuudessaan verovapaata rälssimaata. 1600-luvulla Salmenkylän ainoa verotila oli kappalaisen pappila, joka oli knaappiasemansa menettäneille suvuille kuulunut viljelys, joka 1500-luvulla muuttui kruununluontoiseksi. Knaappitiloja Salmenkylässä oli 1500-luvun puolivälissä viisi. (Korhonen 1981:519-536.)
Vehkalahden rannikkovyöhykkeen kylistä juuri Salmenkylässä, Husulassa, Husupyölissä ja Pyölissä on suomalainen nimistö vallitsevana, minkä on katsottu viittaavan siihen, että Kirkkojärven läntinen laita on Neuvottoman ja Salmen ohella Vehkalahden vanhin vakinaisesti asutettu seutu. Ensimmäiset asukkaat ovat mahdollisesti saapuneet muinaisen Lapveden alueelta ja Kannakselta. (Rosén 1936:93-94.)
Kirkkojärven laskusalmessa ns. Salmensillan luona on Linnamäki-niminen kumpu, johon on aikaisemmin liittynyt nimi Pirkkula. Nimen alkuperä lienee sanassa birk, joka on muinainen kauppapaikkaan viittaava termi. Salmessa on tällä kohdalla kivien täyttämä kynnys, jonka edustalle mereltä saapuneiden laivojen oli ankkuroitava. Vielä 1600-luvulla pidettiin markkinat ”Vehkalahden salmella”. Salmenkylä olisi siten ollut avainasemassa valvoessaan sekä kauppapaikkaa että Kirkkojärven laskusalmeen ankkuroituneita kauppa-aluksia ja Vehkajokea pitkin Kirkkojärvelle tulleita ylämaan tuotteita kuljettavia talonpoikaisveneitä. Oletettavasti Salmenkylä on myös kuulunut rannikkoa suojanneeseen vartiotuliketjuun, jonka muita asemia oli mm. Pyötsaaressa, Hillossa ja Kirkkojärven toisella laidalla Haralinvuorella. (Rosén 1936:94,135,272-273.)
Salmenkylän kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja. Läntisemmällä Vilkin tontilla on omakotitaloalue sekä Tompurin tilan rakennuksia peltoineen. Tompurin tontilla on maatilojen asuin- ja talousrakennuksia. Molemmilla tonteilla on suhteellisen runsaasti rakentamattomia alueita, joilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Salmenkylä Linnamäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kirkkojärven laskusalmessa ns. Salmensillan luona on Linnamäki-niminen kumpu, johon on aikaisemmin liittynyt nimi Pirkkula. Nimen alkuperä lienee sanassa birk, joka on muinainen kauppapaikkaan viittaava termi. Salmessa on tällä kohdalla kivien täyttämä kynnys, jonka edustalle mereltä saapuneiden laivojen oli ankkuroitava. Vielä 1600-luvulla pidettiin markkinat ”Vehkalahden salmella”. Salmenkylä (ks. Salmenkylä (Strömsby) Vilkki ja Tompuri) olisi siten ollut avainasemassa valvoessaan sekä kauppapaikkaa että Kirkkojärven laskusalmeen ankkuroituneita kauppa-aluksia ja Vehkajokea pitkin Kirkkojärvelle tulleita ylämaan tuotteita kuljettavia talonpoikaisveneitä. Oletettavasti Salmenkylä on myös kuulunut rannikkoa suojanneeseen vartiotuliketjuun, jonka muita asemia oli mm. Pyötsaaressa, Hillossa ja Kirkkojärven toisella laidalla Haralinvuorella. (Rosén 1936:94,135,272-273.)
Linnamäki on saattanut olla koko pitäjän puolustusjärjestelmän keskus: vieressä on laskusalmen kapein kohta, puolustajille luonnon luoma vallihauta ja hyökkääjille potentiaalinen ylityspaikka; lännessä ja luoteessa on syvä, aikaisemmin pienten lampien täyttämä, upottava notko, pohjoisessa puro ja vesiperäinen niitty. Notko ja puro voivat olla ainakin osittain ihmisen aikaansaannoksia, muinaisen vallihaudan jäännöksiä. (Rosén 1936:274-275.)
Linnamäen asema Vehkalahden kauppapaikan turvalinnana palautuu viimeistään 1300-luvun alkuun. Vuonna 1336 Pietari Joninpoika myönsi tallinnalaisille oikeuden käydä kauppaa kolmessa linnalääninsä kaupungissa: Viipurissa, Vehkalahdella ja Virolahdella (FMU 443). Linnamäen ylläpito ja varustaminen selittävät myös Salmenkylän ja sen pohjoisten naapurikylien rälssimaiden ja rälssisukujen synnyn ja olemassaolon. Tavallinen verovelvollisuus on ilmeisesti jo ensimmäisen verollepanon yhteydessä muutettu velvollisuudeksi huolehtia tärkeän solmukohdan ja samalla koko seudun puolustuksesta sekä lähistöllä tapahtuvan kaupan ja liikenteen valvonnasta. (Rosén 1936:275-276.)
Linnamäki -nimityksellä on viitattu kahteen aivan vierekkäin sijaitsevaan kalliokumpareeseen, jotka kohoavat paikassa, jossa Suuri rantatie on ylittänyt Salmenvirran. On epäselvää tarkoittaako Linnamäki näitä molempia kumpareita vaiko vain itäisempää, pienten ojien ympäröimää kohoumaa. Linnamäen kumpareilla on jonkin verran rakennuksia, mutta itäisemmän kohouman laki ja pohjoisosa ovat rakentamattomia.

Salmi (Salmisby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Salmin kylän vanha tonttimaa on sijainnut Neuvottoman kylän lounaispuolella, Salminlahden ja Neuvottomanlahden yhdistäneen, nyttemmin umpeen soistuneen Salmenkylänsalmen pohjoisrannalla. Kylän edustalla sijaitsevassa Hevossaaressa oli kylän kaskimaita sekä apajapaikkoja.
Alkujaan Salmi laskettiin kuuluvaksi Neuvottoman kylään; Salmi itsenäistyi omaksi kokonaisuudekseen 1500-luvulla. Kylän ensimmäinen tunnettu isäntä, keskiajalta periytyvän kantatilan haltija Lasse Niilonpoika eli Salmi-Lasse mainitaan kruunun kirjoissa v. 1543. Kylä oli Vehkalahden pienimpiä, ajoittain kylässä ei ollut kuin yksi veroja maksava talo. Kalastus ja merenkulku antoivat sivuelinkeinoina välttämättömiä lisäansioita. Elinolosuhteet helpottuivat, kun Salmen tilojen verorasitteita helpotettiin 1600-luvun lopulla suoritetuissa verotarkistuksissa lähes puolella. Sen seurauksena kylän talojen lukumäärä vakiintui neljään 1730-luvulta lähtien. (Korhonen 1981:292.)
Salmen kylän vanha kylätontti on edelleen asuttu. Rakentamattomilla alueilla sekä väljästi rakennettujen omakotitalojen piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Sivatti (Sigvartsby) Puonti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sivatin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Kirkkojärven itärannalla, Kolsilan ja Pampyölin kylien välissä, vastapäätä Salmenkylää. Sivattia pidetään yhtenä Vehkalahden vanhimmista kylistä, vaikka sitä ei mainitakaan varhaisimmassa kyläluettelossa, Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiossa v. 1458 (FMU 3076) (Rosén 1936:139,150-151). Kylä oli kuitenkin suurella varmuudella olemassa jo tuolloin, koska Sivatin asutus oli 1540- ja 1550-luvuilla tiheää ja vakiintunutta, taloja oli parikymmentä (Korhonen 1981:387).
Tilaluku alkoi laskea 1550-luvulta alkaen ensin kruunun yhdistellessä liian pieniä tiloja ja sitten sota- ja nälkävuosien seurauksena. 1580-luvulla jäljellä oli vain kuusi tai seitsemän taloa. Asutus alkoi tämän jälkeen hieman elpyä, mutta 1630-luvulla tuli taas uusi romahdus, ja 1650-luvulla viljelyssä oli jälleen ainoastaan viisi tilaa. Monet tiloista olivat pitkään autioina, ja uusia pysyviä asukkaita kylään saatiin vasta 1700-luvun puolivälin jälkeen. Sivatin asema lampuotikylänä sitoi sen myöhemmin tiukasti Haminan kaupunkiin, ja talonpoikaisen asutuksen suuri vaihtuvuus esti pitäjän kehitykseen vaikuttaneiden ”mahtisukujen” synnyn. Sivatti jäikin Vehkalahden 1600- ja 1700-lukujen kehityksessä syrjäkyläksi. (Korhonen 1981:388-389.)
Sivatin vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Sivatti (Sigvartsby) Pousi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sivatin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Kirkkojärven itärannalla, Kolsilan ja Pampyölin kylien välissä, vastapäätä Salmenkylää. Sivattia pidetään yhtenä Vehkalahden vanhimmista kylistä, vaikka sitä ei mainitakaan varhaisimmassa kyläluettelossa, Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiossa v. 1458 (FMU 3076) (Rosén 1936:139,150-151). Kylä oli kuitenkin suurella varmuudella olemassa jo tuolloin, koska Sivatin asutus oli 1540- ja 1550-luvuilla tiheää ja vakiintunutta, taloja oli parikymmentä (Korhonen 1981:387).
Tilaluku alkoi laskea 1550-luvulta alkaen ensin kruunun yhdistellessä liian pieniä tiloja ja sitten sota- ja nälkävuosien seurauksena. 1580-luvulla jäljellä oli vain kuusi tai seitsemän taloa. Asutus alkoi tämän jälkeen hieman elpyä, mutta 1630-luvulla tuli taas uusi romahdus, ja 1650-luvulla viljelyssä oli jälleen ainoastaan viisi tilaa. Monet tiloista olivat pitkään autioina, ja uusia pysyviä asukkaita kylään saatiin vasta 1700-luvun puolivälin jälkeen. Sivatin asema lampuotikylänä sitoi sen myöhemmin tiukasti Haminan kaupunkiin, ja talonpoikaisen asutuksen suuri vaihtuvuus esti pitäjän kehitykseen vaikuttaneiden ”mahtisukujen” synnyn. Sivatti jäikin Vehkalahden 1600- ja 1700-lukujen kehityksessä syrjäkyläksi. (Korhonen 1981:388-389.)
Sivatin vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuonna 2014 Pousin kohdalla tehtiin vähäisiä koekaivauksia tulevan kevyenliikenteenväylän vuoksi. Mistään koekuopasta tai kairapisteestä ei havaittu mitään merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Sivatti (Sigvartsby) Lonka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sivatin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Kirkkojärven itärannalla, Kolsilan ja Pampyölin kylien välissä, vastapäätä Salmenkylää. Sivattia pidetään yhtenä Vehkalahden vanhimmista kylistä, vaikka sitä ei mainitakaan varhaisimmassa kyläluettelossa, Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiossa v. 1458 (FMU 3076) (Rosén 1936:139,150-151). Kylä oli kuitenkin suurella varmuudella olemassa jo tuolloin, koska Sivatin asutus oli 1540- ja 1550-luvuilla tiheää ja vakiintunutta, taloja oli parikymmentä (Korhonen 1981:387).
Tilaluku alkoi laskea 1550-luvulta alkaen ensin kruunun yhdistellessä liian pieniä tiloja ja sitten sota- ja nälkävuosien seurauksena. 1580-luvulla jäljellä oli vain kuusi tai seitsemän taloa. Asutus alkoi tämän jälkeen hieman elpyä, mutta 1630-luvulla tuli taas uusi romahdus, ja 1650-luvulla viljelyssä oli jälleen ainoastaan viisi tilaa. Monet tiloista olivat pitkään autioina, ja uusia pysyviä asukkaita kylään saatiin vasta 1700-luvun puolivälin jälkeen. Sivatin asema lampuotikylänä sitoi sen myöhemmin tiukasti Haminan kaupunkiin, ja talonpoikaisen asutuksen suuri vaihtuvuus esti pitäjän kehitykseen vaikuttaneiden ”mahtisukujen” synnyn. Sivatti jäikin Vehkalahden 1600- ja 1700-lukujen kehityksessä syrjäkyläksi. (Korhonen 1981:388-389.)
Sivatin vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuonna 2014 Lonkan kylätontin eteläpuolelle tehtiin koekuoppia sen selvittämiseksi, jatkuuko muinaisjäännös myös Kirkkojärven tien eteläpuolella. Mistään koekuopasta tai kairapisteestä ei havaittu mitään merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Sivatti (Sigvartsby) Peri (Asuinpaikat)

Sivatti (Sigvartsby) Takaharju (Asuinpaikat)

Sivatti (Sigvartsby) Kujala (Asuinpaikat)

Sivatti (Sigvartsby) Töytäri (Asuinpaikat)

Summa (Summaby) Raja (Asuinpaikat)
Historiallinen; Summan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet pohjoisesta Summanlahteen virtaavan Summanjoen länsi- ja itärannoilla, Suuren rantatien etelä- ja pohjoispuolella, nykyisen Haminan länsiosassa. Kylän asutuksen synty liittyy epäilemättä sen sijaintiin vesi- ja maareittien solmukohdassa. Kylän maita halkoivat sekä merelle vievä joki että Viipuriin johtava Kuninkaantie.
Summa on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Summan kylän nimeä pidetään suomalaisten eränkävijöiden antamana, mutta kylän vanhin pysyvä asutus juontunee viljelynimistön perusteella 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat jälleen suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. (Rosén 1936:128-129,62-64.)
Vuoden 1551 maakirjassa Summasta mainitaan kymmenen tilaa. Tämän jälkeen alkoi sota-ajan aiheuttama taantuminen ja v. 1571 isäntiä oli enää seitsemän, vaikkakin kylän vauraus oli pysynyt suhteellisen suurena. 1590-luvulla veroja maksavia taloja oli jäljellä ainoastaan kolme tai neljä; kantatiloista säilyi viljelyksessä vain yksi, Raja. Stolbovan rauhan v. 1617 jälkeen tilanne rauhoittui ja Summan asutus vakiintui seitsemään talonpoikaistilaan sekä kartanoon. (Korhonen 1981:309.)
Suuren Pohjan sodan jälkeen 1700-luvulla maaliikenteen ja rantatien merkitys kasvoi, joten Summan sillan kupeeseen rakennettiin matkustavaisille krouvi. Krouvin pito oli kartanon oikeuksia, mutta ilmeisesti olutta tarjoiltiin myös missä tahansa Summan talonpoikaistaloista samalla, kun vaihdettiin tietoja ja uutisia. Summan kylän keskeinen asema entisestään korostui, kun Kymenlaakson kihlakunnan tuomari Arvid Renner asettui asumaan kartanoon 1740-luvulla ja esim. käräjiä alettiin pitää Summassa. (Korhonen 1985:14; Korhonen 1981:312.)
Summan kartanon merkitys ei ollut kyläläisille erityisen suuri 1600-luvulla. Viljelyksiä hoitivat lampuodit, ja vasta 1700-luvulla haltijat asuivat itse kartanoa. Kartanon tontilla on edelleen osin 1600-luvulta periytyvän puiston ympäröimänä, v. 1790 asti Bruun-suvun omistuksessa olleen Summan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta (Knapas 1984:103).
Summan vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja omakotitaloalueita. Rakennuskanta on vanhakantaista ja kevyttä. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Summa (Summaby) Sakki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Summan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet pohjoisesta Summanlahteen virtaavan Summanjoen länsi- ja itärannoilla, Suuren rantatien etelä- ja pohjoispuolella, nykyisen Haminan länsiosassa. Kylän asutuksen synty liittyy epäilemättä sen sijaintiin vesi- ja maareittien solmukohdassa. Kylän maita halkoivat sekä merelle vievä joki että Viipuriin johtava Kuninkaantie.
Summa on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Summan kylän nimeä pidetään suomalaisten eränkävijöiden antamana, mutta kylän vanhin pysyvä asutus juontunee viljelynimistön perusteella 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat jälleen suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. (Rosén 1936:128-129,62-64.)
Vuoden 1551 maakirjassa Summasta mainitaan kymmenen tilaa. Tämän jälkeen alkoi sota-ajan aiheuttama taantuminen ja v. 1571 isäntiä oli enää seitsemän, vaikkakin kylän vauraus oli pysynyt suhteellisen suurena. 1590-luvulla veroja maksavia taloja oli jäljellä ainoastaan kolme tai neljä; kantatiloista säilyi viljelyksessä vain yksi, Raja. Stolbovan rauhan v. 1617 jälkeen tilanne rauhoittui ja Summan asutus vakiintui seitsemään talonpoikaistilaan sekä kartanoon. (Korhonen 1981:309.)
Summan kartanon merkitys ei ollut kyläläisille erityisen suuri 1600-luvulla. Viljelyksiä hoitivat lampuodit, ja vasta 1700-luvulla haltijat asuivat itse kartanoa. Kartanon tontilla on edelleen osin 1600-luvulta periytyvän puiston ympäröimänä, v. 1790 asti Bruun-suvun omistuksessa olleen Summan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluvat lisäksi kaksi asuinrakennusta, savesta ja kanervista tehty talli, kivinavetta sekä muita vanhoja talousrakennuksia (Knapas 1984:103).
Suuren Pohjan sodan jälkeen 1700-luvulla maaliikenteen ja rantatien merkitys kasvoi, joten Summan sillan kupeeseen rakennettiin matkustavaisille krouvi. Krouvin pito oli kartanon oikeuksia, mutta ilmeisesti olutta tarjoiltiin myös missä tahansa Summan talonpoikaistaloista samalla, kun vaihdettiin tietoja ja uutisia. Summan kylän keskeinen asema entisestään korostui, kun Kymenlaakson kihlakunnan tuomari Arvid Renner asettui asumaan kartanoon 1740-luvulla ja esim. käräjiä alettiin pitää Summassa. (Korhonen 1985:14; Korhonen 1981:312.)
Summan vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja omakotitaloalueita. Rakennuskanta on vanhakantaista ja kevyttä. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Summa (Summaby) Pasi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Summan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet pohjoisesta Summanlahteen virtaavan Summanjoen länsi- ja itärannoilla, Suuren rantatien etelä- ja pohjoispuolella, nykyisen Haminan länsiosassa. Kylän asutuksen synty liittyy epäilemättä sen sijaintiin vesi- ja maareittien solmukohdassa. Kylän maita halkoivat sekä merelle vievä joki että Viipuriin johtava Kuninkaantie.
Summa on Vehkalahden vanhimpia kyliä. Asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Summan kylän nimeä pidetään suomalaisten eränkävijöiden antamana, mutta kylän vanhin pysyvä asutus juontunee viljelynimistön perusteella 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. Väestö ja kylät ovat jälleen suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. (Rosén 1936:128-129,62-64.)
Vuoden 1551 maakirjassa Summasta mainitaan kymmenen tilaa. Tämän jälkeen alkoi sota-ajan aiheuttama taantuminen ja v. 1571 isäntiä oli enää seitsemän, vaikkakin kylän vauraus oli pysynyt suhteellisen suurena. 1590-luvulla veroja maksavia taloja oli jäljellä ainoastaan kolme tai neljä; kantatiloista säilyi viljelyksessä vain yksi, Raja. Stolbovan rauhan v. 1617 jälkeen tilanne rauhoittui ja Summan asutus vakiintui seitsemään talonpoikaistilaan sekä kartanoon. (Korhonen 1981:309.)
Summan kartanon merkitys ei ollut kyläläisille erityisen suuri 1600-luvulla. Viljelyksiä hoitivat lampuodit, ja vasta 1700-luvulla haltijat asuivat itse kartanoa. Kartanon tontilla on edelleen osin 1600-luvulta periytyvän puiston ympäröimänä, v. 1790 asti Bruun-suvun omistuksessa olleen Summan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluvat lisäksi kaksi asuinrakennusta, savesta ja kanervista tehty talli, kivinavetta sekä muita vanhoja talousrakennuksia (Knapas 1984:103).
Suuren Pohjan sodan jälkeen 1700-luvulla maaliikenteen ja rantatien merkitys kasvoi, joten Summan sillan kupeeseen rakennettiin matkustavaisille krouvi. Krouvin pito oli kartanon oikeuksia, mutta ilmeisesti olutta tarjoiltiin myös missä tahansa Summan talonpoikaistaloista samalla, kun vaihdettiin tietoja ja uutisia. Summan kylän keskeinen asema entisestään korostui, kun Kymenlaakson kihlakunnan tuomari Arvid Renner asettui asumaan kartanoon 1740-luvulla ja esim. käräjiä alettiin pitää Summassa. (Korhonen 1985:14; Korhonen 1981:312.)
Summan vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja omakotitaloalueita. Rakennuskanta on vanhakantaista ja kevyttä. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Summa (Summaby) Kartano (Asuinpaikat)
Summan kartanon merkitys ei ollut kyläläisille erityisen suuri 1600-luvulla. Viljelyksiä hoitivat lampuodit, ja vasta 1700-luvulla haltijat asuivat itse kartanoa. Kartanon tontilla on edelleen osin 1600-luvulta periytyvän puiston ympäröimänä, v. 1790 asti Bruun-suvun omistuksessa olleen Summan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluvat lisäksi kaksi asuinrakennusta, savesta ja kanervista tehty talli, kivinavetta sekä muita vanhoja talousrakennuksia (Knapas 1984:103). Summan kartanoympäristö on mainittu Museoviraston laatimassa rakennettua kulttuuriympäristöä koskevassa ”Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt v. 1993 -luettelossa”.
Kartanon tontin rakennuskanta on vanhaa ja kevyttä. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla, rakennusten välissä ja jopa alla, on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Summa (Summaby) Suortti (Asuinpaikat)
Summan kartanon merkitys ei ollut kyläläisille erityisen suuri 1600-luvulla. Viljelyksiä hoitivat lampuodit, ja vasta 1700-luvulla haltijat asuivat itse kartanoa. Kartanon tontilla on edelleen osin 1600-luvulta periytyvän puiston ympäröimänä, v. 1790 asti Bruun-suvun omistuksessa olleen Summan kartanon rakennuksia, joista päärakennus on vanhimmilta osiltaan 1700-luvulta. Kokonaisuuteen kuuluvat lisäksi kaksi asuinrakennusta, savesta ja kanervista tehty talli, kivinavetta sekä muita vanhoja talousrakennuksia (Knapas 1984:103).

Summa (Summaby) Seppä (Asuinpaikat)

Tammio (Stamö) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tammion kylän vanhat tonttimaat ovat olleet levittäytyneinä saaren pohjoiskärkeen, missä Tammion saaristolaiskylä edelleenkin sijaitsee. Kylän vanhaan rakennuskantaan kuuluu noin 40 asuinrakennusta ulkorakennuksineen. Suurin osa nykyisistä päärakennuksista on rakennettu ennen 1870-lukua, vanhimmat jo vuosisadan alussa. Pihapiirin lisäksi taloihin kuuluvat myös rannassa olevat ranta-aitat ja venesuojat. Tammio kuuluu Ympäristöministeriön määrittelemiin valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin.
Tammion saarella on ollut asutusta jo keskiajalta lähtien, varhaisimpien asiakirjatietojen mukaan saaressa asui 1500-luvun puolivälissä kaksi tai kolme perhekuntaa. Ensimmäinen nimeltä tunnettu isäntä oli Martti Laurinpoika (v. 1554–70). Tammio autioitui 1570-luvulla kokonaan, ilmeisesti venäläisten hyökkäyksen seurauksena. Saari oli tyhjillään, kunnes v. 1624 kaksi uutta yrittäjää saapui autioiksi jääneille sijoille. Näidenkin isäntienkin muutettua suotuisammille seuduille asuttivat Tammion kantaperheet: Kiisket, Pitkäset ja Suomalaiset kylän 1600-luvun loppuun mennessä. (Korhonen 1981:514-515.)
Kukin perhekunta asutti oma kulmaustaan kylästä. Jokaisella taloudella oli niin ikään omat kala-aitat, venevajat, karjasuojat ja talousrakennukset, jotka oli rakennettu rykelmäksi pienelle alueelle. Toimeentulo saatiin merestä, kalastamalla ja rahdin purjehduksella. (Korhonen 1981:514-515.)
Tammion saarta kuvaavassa v. 1775 olevassa revisiokartassa taloja on merkitty nykyisen kylä-alueen länsi- ja itäreunaan. Varsinaista kylätonttia on hankala rajata kyseisen kartan perusteella. Koska Tammion rakennuskanta on iäkästä ja kevyttä ja rakennukset on sijoiteltu suhteellisen väljästi, on mahdollista että kylän alueella on säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Tammion kylätonttia ei tarkastettu maastossa v. 2006 inventoinnin yhteydessä

Turkia (Turkiaby) Ala-Jääski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Turkian kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Haminan pohjoisosassa, Hurma ja Rahottava –järvien eteläpuolella, pienen Ylijoen äärellä, Lappeenrantaan vievän maantien varrella ja Pyhällän kylän luoteispuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Turkia mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1574, tätä aikaisemmin koko Pyhällön, Turkian ja Lankilan kylien aluetta kutsuttiin Pyhällöksi. 1540- ja 1550-luvuilla Pyhällön ja Turkian ”kaksoiskylässä” oli parhaimmillaan 24 isäntää, mutta tilaluku laski vuosisadan loppua kohden. 1600-luvun alussa talojen määräksi vakiintui 9. (Korhonen 1981:442; Rosén 1936: 102-104,109-110,129.)
Turkian vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Turkia (Turkiaby) Ylä-Jääski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Turkian kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Haminan pohjoisosassa, Hurma ja Rahottava –järvien eteläpuolella, pienen Ylijoen äärellä, Lappeenrantaan vievän maantien varrella ja Pyhällän kylän luoteispuolella.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Turkia mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1574, tätä aikaisemmin koko Pyhällön, Turkian ja Lankilan kylien aluetta kutsuttiin Pyhällöksi. 1540- ja 1550-luvuilla Pyhällön ja Turkian ”kaksoiskylässä” oli parhaimmillaan 24 isäntää, mutta tilaluku laski vuosisadan loppua kohden. 1600-luvun alussa talojen määräksi vakiintui 9. (Korhonen 1981:442; Rosén 1936: 102-104,109-110,129.)
Turkian vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vehkjärvi (Vehkyervi) Uski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vehkjärven kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Vehkjärven luoteisrannalla, peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla, Lappenrannantien ja Myllyjoen rajaamalla alueella. Kylän sijainti oli kulkuyhteyksien suhteen erinomainen: Vehkjärvestä etelään laskevan Vehkajoen kautta päästiin rannikolle ja kylän länsipuolelta kulki pohjoiseen johtava maantie.
Vehkjärvi on Vehkalahden nuoria kyliä, joka itsenäistyi omaksi asutusyksikökseen vasta 1500-luvulla. Vehkjärvi kuului keskiajalta lähtien Myllykylän jakokuntaan, jolla oli laajoja yhteisomistuksessa olevia alueita. Tästä johtuen jakokuntaan kuuluneiden kylien, Vehkjärven, Myllykylän ja Kolsilan, väliset omistussuhteet olivat pitkään hyvin sekavat ja riitaisat. Riidat pelto- ja niittyosuuksista päättyivät vasta v. 1784, kun pitkään odotettu maanjako maanmittareiden toimesta vihdoin toteutettiin. (Korhonen 1981:409-410; Rosén 1936:207.)
Ensimmäisissä veroluetteloissa 1500-luvulla isäntiä mainitaan viisi tai kuusi. Kylän keskiajalta periytyviä kantasukuja olivat Hildhit, Jobbet ja Suomalaiset. Vehkjärven tilaluku alkoi laskea 1500-luvun lopulla, ja Vehkalahden kirkkoherra Jacobus Laurenti muodosti itselleen suurtilan tyhjilleen jääneistä maista v. 1590 vaiheilla. Papin tila – myöhempi Uski palasi takaisin talonpoikaiseen omistukseen 1600-luvun lopulla. Samoihin aikoihin syntyi kylään uusi herraskainen tilus, kun Kymenkartanon vouti Hans Holländer hankki itselleen Jobbein ja Suomalaisten sarat ja osuudet ja asettui kylään asumaan. 1720-luvulla Holländer sai jälleen talonpoikaisen viljelijän ja kylän tilaluku vakiintui kahteen. (Korhonen 1981:424.)
Vehkjärven vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Vuoden 1830 kartan perusteella rajattujen kahden tontin lisäksi kylään kuuluvaa asutusta on saattanut olla myös nykyisen Uutelan tilan paikalla Uskin ja Holländerin välissä sijaitsevalla kumpareella sekä Uskin pohjoispuolella kohoavan Holmaharjun eteläosassa. Molemmilla kylätonteilla sekä niiden ympärillä on useita kivikautisia asuinpaikkoja (ks. Hamina Lautamies-Uski ja Jaskala).

Vehkjärvi (Vehkyervi) Holländer (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vehkjärven kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Vehkjärven luoteisrannalla, peltojen ympäröimillä moreenikumpareilla, Lappenrannantien ja Myllyjoen rajaamalla alueella. Kylän sijainti oli kulkuyhteyksien suhteen erinomainen: Vehkjärvestä etelään laskevan Vehkajoen kautta päästiin rannikolle ja kylän länsipuolelta kulki pohjoiseen johtava maantie.
Vehkjärvi on Vehkalahden nuoria kyliä, joka itsenäistyi omaksi asutusyksikökseen vasta 1500-luvulla. Vehkjärvi kuului keskiajalta lähtien Myllykylän jakokuntaan, jolla oli laajoja yhteisomistuksessa olevia alueita. Tästä johtuen jakokuntaan kuuluneiden kylien, Vehkjärven, Myllykylän ja Kolsilan, väliset omistussuhteet olivat pitkään hyvin sekavat ja riitaisat. Riidat pelto- ja niittyosuuksista päättyivät vasta v. 1784, kun pitkään odotettu maanjako maanmittareiden toimesta vihdoin toteutettiin. (Korhonen 1981:409-410; Rosén 1936:207.)
Ensimmäisissä veroluetteloissa 1500-luvulla isäntiä mainitaan viisi tai kuusi. Kylän keskiajalta periytyviä kantasukuja olivat Hildhit, Jobbet ja Suomalaiset. Vehkjärven tilaluku alkoi laskea 1500-luvun lopulla, ja Vehkalahden kirkkoherra Jacobus Laurenti muodosti itselleen suurtilan tyhjilleen jääneistä maista v. 1590 vaiheilla. Papin tila – myöhempi Uski palasi takaisin talonpoikaiseen omistukseen 1600-luvun lopulla. Samoihin aikoihin syntyi kylään uusi herraskainen tilus, kun Kymenkartanon vouti Hans Holländer hankki itselleen Jobbein ja Suomalaisten sarat ja osuudet ja asettui kylään asumaan. 1720-luvulla Holländer sai jälleen talonpoikaisen viljelijän ja kylän tilaluku vakiintui kahteen. (Korhonen 1981:424.)
Vehkjärven vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Vuoden 1830 kartan perusteella rajattujen kahden tontin lisäksi kylään kuuluvaa asutusta on saattanut olla myös nykyisen Uutelan tilan paikalla Uskin ja Holländerin välissä sijaitsevalla kumpareella sekä Uskin pohjoispuolella kohoavan Holmaharjun eteläosassa. Molemmilla kylätonteilla sekä niiden ympärillä on useita kivikautisia asuinpaikkoja (ks. Hamina Lautamies-Uski ja Jaskala).

Reitkalli Tupatöyrynmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Reitkallin kylän itäpuolella kohoavan Tupatöyrynmäen laella, hiekkaisella mäntykankaalla. Alueella on luode–kaakko –suuntainen pienten hiilimiilujen ketju. Miiluja havaittiin yhteensä 13, joista suurin osa oli pyöreähköjä, noin 2–3 metriä halkaisijaltaan ja 0,3–1 metriä syvyydeltään olevia, suppilomaisia, vallillisia kuoppia. Kaksi suurinta miilua olivat halkaisijaltaan 5–6 metrisiä. Rakenteisiin tehdyissä koepistoissa havaittiin ohuen huuhtoutumiskerroksen alla olevassa karkeassa hiekassa runsaasti hiiltä ja nokea sisältävä kerros. Huuhtoutumiskerroksen paksuus (noin 2 cm) viittaa siihen, että rakenteiden ikä on ainakin muutama sata vuotta.
Kohteen välittömässä läheisyydessä, sen etelä- ja lounaispuolella on kaksi kivikautista asuinpaikkaa (ks. Mäkelä ja Rantala). Reitkallin kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet kohteelta noin 1 km lounaaseen (ks. Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby).

Myllykylä Leirinkangas (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haminan kaupungin pohjoispuolella, Lappeenrannantien ja Myllykylän hautausmaan kaakkoispuolella, Leirinkangas–nimisellä hiekkaisella mäntykankaalla on 1700-luvun sotilasleirin jäännöksiä. Lappeelle johtava tie kulki Myllykylän ohi jo 1700-luvulla, ja v. 1741–44 ns. Hattujen sodan aikana Ruotsin kenttäarmeijan rykmentti jäi talvileiriin joukkojen siirtojen kannalta edulliselle paikalle, kylän liepeille. Sotatoimialueeksi joutuminen merkitsi siviiliväestölle suurta rasitusta. Sotilaiden lisäksi saapuivat rutto ja nälkä; myös Myllykylän mylly poltettiin sodan aikana. (Korhonen 1981:409.)
Joukkojen huolto oli vajavaista, ja miehet asuivat teltoissa, tilapäisesti kyhätyissä majoissa ja maakuopissa. Kun vuoden 1741 syksy oli lisäksi erityisen sateinen, alkoi kuolleisuus kasvaa vauhdilla ja vainajia varten jouduttiin kaivamaan joukkohautoja mäenrinteisiin ja pelloille. Ruotsin joukkojen taistelumoraali laski jatkuvasti, ja ”Haminan unohtumatonta talvileiriä” leimasikin kurjuuden ohella myös johdon eripuraisuus. (Nordenstreng ja Halila 1974: 270–272.)
Vehkalahden kotiseutulautakunta on pystyttänyt Leirinkankaalle v. 1968 kuvanveistäjä Sulo Mäkelän suunnitteleman muistomerkin, jossa on teksti: ”1741 Ruotsi-Suomen armeijan tukialue – Upplannin jalkaväkirykmentin talvileiri 1741–1742”. (Knapas 1984: 100.)
Leirinkankaalla on havaittavissa ainakin parikymmentä pyöreätä, soikeaa ja suorakaiteen muotoista, vallillista painannetta, joiden halkaisija vaihtelee 3–6 metriin. Yhden painanteen keskelle tehdyssä koepistossa dokumentoitiin seuraavat kerrokset maanpinnalta alaspäin lukien: pintaturve 10 cm, huuhtoutumiskerros 1–2 cm, keltainen hiekka 10 cm, nokirantu 1 cm, keltainen hiekka 13 cm, nokinen hiekka 7 cm ja puhdas pohjahiekka noin 40 cm syvyydessä.
Vuonna 2022 tehdyssä vt 26 kevyenliikenteenväylän inventoinnissa havaittiin kuusi ennestään tuntematonta painannetta (ks. alakohteet painanteet A-F).
Sotilasleirin alue jatkuu länteen, jossa on runsaasti lisää painanteita.
Leirinkankaan leiripaikan koillispuolella on kivikautinen asuinpaikka (ks. Hamina Leirinkangas).

Sivatti Vihdaskankaanniitty (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Haminan kaupungin itäpuolella, ja valtatie 7:n pohjoispuolella, Vihdaskankaannitty –nimisen peltoalueen pohjoispuolella olevalla pienellä kalliopaljastumalla on kaksi jatulintarhaa noin 15 metrin päässä toisistaan. Spiraalinmuotoiset tarhat ovat halkaisijaltaan noin 2 metriä ja kootut 15–20 cm halkaisijaltaan olevista kivistä. Sammalen ja jäkälän peittämiä kivikehiä on erotettavissa 2–3.
Tarhoista noin 20 metriä länteen on sammaleen peittämä epämääräinen, suorakaiteen muotoinen, noin 1,5 metriä x 0,5 metriä oleva kivilatomus. Paikalla ollut harrastaja-arkeologi Seppo Kallio tutki latomuksen ympäristöä metallinilmaisimella, joka hälytti rakenteen koillispuolella. Kallion mukaan kyseessä oli pitkä ja kapea metalliesine, jota ei kuitenkaan kaivettu esiin.

Pampyöli Kypäräaukia (Kivirakenteet)
Historiallinen; Haminan kaupungin itäpuolella, aivan valtatie 7:n etelä- ja pohjoispuolella, noin 10–30 metriä tiestä on ainakin kymmenen kivilatomusta. Sammaloituneet, luonnonkivistä kootut, pääasiassa neliömäiset tai suorakaiteen muotoiset latomukset ovat kooltaan noin 2 metriä x 2–3 metriä, korkeudeltaan 0,5–1 metriä ja ne on ladottu 20–80 cm halkaisijaltaan olevista kivistä. Maasto on harvaa mänty- ja kuusimetsää, maaperä on erittäin kivinen ja alueella on myös pieniä kalliopaljastumia. Latomuksia on mahdollisesti enemmän ja laajemmalla alueella.
Osa latomuksista muistuttaa esihistoriallisia hautaröykkiöitä, jollaisia ne voisivat teoriassa korkeutensakin puolesta olla. Kyseessä ovat kuitenkin ilmeisesti myöhemmät, linnoituksen 1790-luvun parannus- ja kunnostustöihin liittyvät kivivarastot, jollaisia tunnetaan myös kaupungin länsipuolelta Summasta (ks. Linnakallion louhos). On arveltu myös, että jäännökset voisivat olla uuneja.

Summa Veskuransuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Haminan kaupungin länsipuolella, vanhan Kuninkaantien sekä nykyisen valtatie 7:n pohjoispuolella, Veskuransuon ja pienen ojan eteläpuolella metsärinteessä on iso tervahauta. Suppilomaisen, halkaisijaltaan noin 7–8 metriä kokoisen haudan juoksutusaukko on suunnattu pohjoiseen suolle päin.

Kotola (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kotolan kylässä, Vaalimaanjoen pohjoispuolella 70-100 metriä joesta on pellon keskellä iso kivi, jonka kaakkoisseinämä on suora ja siinä teksti: ANNO 1722. Vuoden 2019 inventoinnissa kiven pinnassa erottui selkeästi ainoastaan numero 22.

Mustakorpi (1000008556) (Hautapaikat)
Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee laajan Hirvelänkalliot-nimisen avokallioalueen reunalla, sammaloituneella ja jäkälöityneellä kalliopinnalla. Röykkiö on melko pahasti tuhoutunut kaivelun ja yliajamisen seurauksena. Se on luultavasti ollut pyöreä ja halkaisijaltaan n. 4 m. Röykkiön kivet ovat kooltaan keskimäärin 10–40 cm kokoisia ja ne on kasattu 1–3 kivikerrokseksi.

Kallioharju (1000008557) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee pienellä mäellä kalliopohjalla, matalan pystysuoran kallioseinämän reunalla. Röykkiö on pyöreä ja halkaisijaltaan n. 6,5 m. Sen keskeltä on kiviä siiretty pois paikoin kallionpintaan saakka. Röykkiö on koottu halkaisijaltaan 20-50 cm kokoisista kivistä. Röykkiön keskustassa on kivikertoja ainakin viisi. Kohde on todennäköisesti pronssikautinen hautaröykkiö.
Oiva Keskitalo on tarkastanut paikan 1970, jolloin kohde on merkitty luonnonkivikoksi (ks. Alho). Luonnonkivikko on samalla kalliotasanteella, välittömästi röykkiön kaakkoispuolella.
Röykkiö on dokumentoitu 2012, koska se jää moottoritien ja rinnakkaistien välisen rampin sisäpuolelle. Pääsy kohteelle vaikeutuu huomattavasti tien rakentamisen jälkeen.

Koivukorpi 1 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee mäntyä kasvavalla, laajalla Hirvikalliot-nimisellä avokallioalueella. Se on pohja-alaltaan pyöreä ja halkaisijaltaan 2,8 m. Röykkiön korkeus on 40–50 cm ja se on lähes kokonaan pintaturvekerroksen ja sammalen peitossa.

Koivukorpi 2 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee mäntyä kasvavalla, laajalla Hirvelänkalliot-nimisellä avokallioalueella. Se on pohja-alaltaan pyöreä ja ainoastaan 1,4 m kokoinen, pieni ja matala röykkiö. Röykkiössä on 1–3 kivikerrosta ja harvahkon kivitäytteen välissä on tummanruskeaa, hiekkaista humusmaata.

Koivukorpi 3 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee mäntyä kasvavalla, laajalla Hirvelänkalliot-nimisellä avokallioalueella.Se on pohja-alaltaan pyöreä ja halkaisijaltaan n. 2 m. Röykkiön koilliskulma on rauennut. Sen korkeus on 30–40 cm ja se on koottu 2–3 kivikerroksesta. Röykkiö on peittynyt puuston ja aluskasvillisuuden alle.

Rautakautinen; Röykkiö sijaitsee mäntyä kasvavalla, laajalla Hirvelänkalliot-nimisellä avokallioalueella. Se on pohja-alaltaan pyöreä ja halkaisijaltaan 2,5 m kokoinen. Se on rakennettu 1–3 kivikerrasta ja sen korkeus on 40 cm. Röykkiö on lähes kokonaan sammal- ja jäkäläpeitteen alla.

Meskäärtty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee harjukumpareen päällä, jonka pohjoispuolella on hiekanottoalue. Harjukumpareen eteläosaan on rakennettu lieteallas. Asumuspainanne on kolmiosainen, mutta kolmas "huone" on lähes kokonaan hiekkakuopan tuhoama. Suurin painanne on sisämitoiltaan 10 x 9 metriä ja pienempi 6 x 7 metriä. Painanteisiin tehdyistä koekuopista saatiin löytöinä kvartsi-iskoksia ja porfyriittikaavin. Hiekkakuopan reunalla havaittiin runsaasti saviastianpaloja sekä kvartsi- ja kivilaji-iskoksia.
Painanteiden ympärillä on yhtenäinen maavalli. Hiekkakuopan reuna on kiinni asumuspainanteen vallissa. Säilyneen rakenteen maksimi koko on ympäröivän maavallin ulkoreunasta mitattuna noin 35 x 20 metriä. Keskimmäinen painanne on syvä, ja sen lattia on noin 1,5 metriä maavallin lakea alemmalla tasolla.
Vuoden 2010 kaivausten perusteella asuinpaikan käyttö on alkanut todennäköisesti jo tyypillisen kampakeramiikan (4000–3400 cal BC) aikana, jolloin asuinpaikka on sijainnut pienen merenlahden rannalla, mahdollisesti vielä pienenä saarena. Suurin osa kohteen keraamisesta aineistosta on määrältään vaihtelevasti hiekka- ja orgaanissekoitteista, ja rinnastuu myöhäiskampakeramiikkaan ja Pyheensillan keramiikkaan. Asumuspainanteen käyttöaika ajoittuu 3500–3000 cal BC välille. Kohteella on ollut toimintaa myös kivikauden lopussa (2300 cal BC, nuorakeramiikkaa).

Kivikoski (1000009315) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ilmeisesti venäläisten vuonna 1789 rakentama leiripaikka sijaitsee valtatien 15 länsipuolella peltoaukealla olevan metsäisen mäen pohjois- ja itärinteillä, Vt 15:n ja Siltapolun risteyksen lounaispuolella. Sorsajoki kiertää mäkeä pohjoisesta länteen. Hiekkaperäisessä maassa kasvaa harvaa kuusimetsää. Kohde jatkuu Vt 15:n länsipuolella risteyksestä n. 180 m etelään
Alueella on 16 erimuotoista ja -kokoista kuoppaa, joista useimmat ovat soikeita ja kooltaan n. 1 x 2,5 m ja syvyydeltään 0,3 – 0,7 m. Suurin kuoppa muodostuu kahdesta vierekkäisestä 0,6 m syvästä kuopasta, joista suuremman halkaisija on 3 m ja pienemmän 1,5 m. Kuopat erottaa toisistaan 0,3 m leveä maavalli.
Alueen pohjoisosassa kuopat sijaitsevat toisiinsa nähden tiheämmin kuin eteläosassa. Eteläosassa on erään kuopan vieressä olevassa suuressa kivessä renkaan muotoinen kaiverrus, jonka halkaisija on 13 cm. Pohjoisosassa 2005 tehdyssä koekaivauksessa tutkittiin neljä kuoppaa, joista kaksi tulkittiin nuoremmiksi. Kahdessa kuopassa havaittiin selkeää likamaata ja kivirykelmä, jotka muistuttivat rakenteeltaan Kustaan sodan (1788-1790) aikaisia leiripaikkoja.

Tursankallio (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee Tursankallio -nimisellä kallioalueella, länteen pistävän muinaisen niemen korkeimmalla kohdalla. Röykkiö on kooltaan noin 7 x 7 metriä ja korkeudeltaan noin 70-80 cm. Se on rakennettu avokalliolle, joka on hyvin sammaloitunut. Röykkiössä on selvästi erotettavissa suuremmat reunakivet, joita ympäröi ulkopuolelta pienistä kivistä rakennettu kehä. Röykkiö vaikuttaa koskemattomalta.

Hunkerinoja (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Röykkiö on rakennettu suoraan kallion päälle. Se on maansekainen ja kooltaan noin 2 x 3 metriä. Röykkiö on hyvin sammaloitunut.

Tupakangas 3 (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohteessa on kaksi suoraan kallion päälle rakennettua pyöreätä maansekaista röykkiötä. Ne ovat kooltaan noin 2 x 2 metriä. Röykkiöt ovat hyvin sammaloituneita ja matalia.

Tupakangas 4 (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohteessa sijaitsee kaksi pyöreää, matalaa ja hyvin sammaloitunutta röykkiötä. Röykkiöt on rakennettu suoraan kallion päälle.

Mäntymäki 1 (1000009383) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Asuintalon pihapiirissä, kalliopinnalle rakennettu maansekainen röykkiö. Kallion muodon takia röykkiö näyttää paljon suuremmalta, mutta kiviä on noin 3 x 2 metrin alueella. Röykkiö on maansekainen ja matala.

Mäntymäki 2 (1000009384) (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kalliopinnalle rakennettu maansekainen röykkiö. Se on kooltaan noin 2 x 3 metriä ja matala. Röykkiö on suurelta osin turpeen alla.

Kirkonmaa Eteläkärki (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Kirkonmaan eteläkärjessä Puolustusvoimien alueella. Paikalla on laaja avokallioalue ja muinaisjäännöksen eteläpuolella kallio laskee jyrkästi rantaan. Röykkiön pohjoispuolella on useita sotavarustuksia ja lohkotuista kivistä koostuvia rakenteita. Röykkiö on soikeahko n. 2 x 3 m kokoinen matala pyöreistä 15-20 cm kokoisista luonnonkivistä koostuva latomus, jonka päälle on asetettu myöhemmin muutamia 40-50 cm kokoisia lohkottuja kiviä. Luonnonkivet ovat sammalen peittämiä ja niiden keskellä kasvaa vanha kataja. Lisäksi niiden päällä on männyn lahonnut kanto. Kyseessä on todennäköisesti rautakautinen hautaröykkiö.

Savilahti (1000009416) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Muinaisjäännösalue sijaitsee Kirkonmaan koillisniemekkeen pohjoisosassa sijaitsevalla kalliolla. Kallio viettää lounaaseen ja sen ympärillä kasvaa mäntymetsää. Paikalta on näkyvyys sekä lännessä että pohjoisessa merelle.
Muinaisjäännös koostuu viidestä kiviröykkiöstä, joita on myöhemmin muokattu mahdollisesti sotavarustuksiksi, sillä ne muistuttavat hieman muodoltaan rannikkotykkiasemia. Alkuperäisinä sotavarustuksina niitä ei kuitenkaan voida pitää mm. koon puolesta. Röykkiöiden halkaisija on noin 6 m ja niiden keskelle on kaivettu kallioon saakka ulottuva aukko.

Ruisniemi (1000009420) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Kirkonmaan koillisniemekkeen kaakkoisosassa sijaitsevalla jyrkästi merestä kohoavalla kalliolla, jonka takana kasvaa mäntymetsää. Kallion itäosassa on 20-60 cm kokoisista luonnonkivistä ladottu kaksiosainen kiveys (röykkiö 1). Rakenne muodostuu kahdesta rinnakkaisesta pitkulaisesta ja sisäänpäin kaartuvasta noin metrin korkuisesta, 10-11 m pitkästä ja 1,5 m leveästä röykkiöstä, joita yhdistää kaksi pyöreää ja matalaa, halkaisijaltaan n. 3 metrin levyistä kiveystä. Kokonaisuudessaan röykkiö muodostaa pyöreän rakenteen. Vastaavanlaisia latomuksia on löytynyt viereisestä Kuutsalosta. Rakenteen sijainti vastaa pronssikautisia hautaröykkiöitä.
Röykkiöstä 1 78 metriä länsilounaaseen sijaitsee kallion korkeimmalla kohdalla säännöllisen pyöreä ja tasapintainen n. 40 cm korkea kiveys, jonka halkaisija on n. 5 m. Latomuksen keskellä on matala painanne. Kivet on ladottu kahteen kerrokseen. Kiveys on lähes kokonaan sammalen ja heinän peitossa ja lisäksi sen päällä muutama kelomänty. Röykkiö muistuttaa muodoltaan virolaisia pronssikauteen ajoittuvia paasiarkkuhautoja.

Laukkaniemi 1 (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Kuutsalossa Laukkaniemen itäpuolella metsässä. Paikan luoteispuolella kasvaa kuusta ja koivua ja kaakkoispuolella on tehty metsähakkuita.
Alueella on halkaisijaltaan 30-40 cm kokoisista luonnonkivistä ladottu nelikulmainen kivilatomus, joka on hieman romahtanut kaakkoissivun keskeltä. Latomus on kooltaan n. 2 x 4 m ja sen korkeus on vajaan metrin. Sammalen peittämä rakenne on koillis-lounas -suuntainen. Kohteesta n. 250 metriä pohjoiseen on useita vastaavanlaisia röykkiöitä (Laukkaniemi 2).

Suurikylä Piipari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon Suurenkylän eteläniemen kärjessä vanhojen Seppälän ja Piiparin tilojen paikalla. Seppälän tila on todennäköisesti Kuutsalon toinen 1500-luvulta periytyvistä luotsitiloista, joka on tunnettu viimeistään 1670-luvulta lähtien Seppälä-nimisenä. Vuosisadan lopulla tila jakaantui kolmeen osaan ja vuonna 1730 Seppälän tilan toiselle puolikkaalle asettui Sigfrid (Sipi) Olavinpoika Piipari, josta tila sai nimensä. (Autio 1989:54, 57; Mattila 1960:359.) Kuutsalon vuoden 1776 verollepanokartan mukaan Seppälän ja Piiparin tilat ovat sijainneet Suurenkylän eteläniemessä. Piipari on ollut tiloista itäisempi. Myös Kuninkaan kartastossa (1778–1805:58) tilat sijaitsevat niemen kärjessä.
Paikalla on säilynyt vanhaa puutarha-aluetta sekä sen reunassa neljä kellarikuoppaa, joista osaa on käytetty myöhemmin tunkiona. Kellarikuoppien itäpuolella on autioitunut tila (Jussila), jonka piha-alue on rehevöitynyt. Vanhan puutarhan ja pihan alueilla on saattanut säilyä kellarikuoppien lisäksi myös muita vanhempia rakenteita.

Iso-Halssi (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Kuutsalossa Halssinsaareen vievän hiekkatien pohjoispuolella. Kivikkoisen metsäsaarekkeen päällä ja rinteessä on neljä nelikulmaista kivilatomusta, jotka muistuttavat Kuutsalon Laukkaniemen 1 ja 2 sekä Pohjansuun röykkiöitä.
Röykkiö 1 on itä-länsi -suuntainen n. 2 x 4 m kokoinen ja n. 0,9 m korkea pyöreistä luonnonkivistä ladottu suorakaiteen muotoinen kiveys. Kiviä on neljässä kerroksessa. Röykkiö 2 on neliömäinen n. 2 x 2 m kokoinen kiveys, jonka itäpuoli on romahtanut. Röykkiö 3 on kekomainen n. 2,5 x 2,5 m kokoinen kiveys. Sen länsisivulta on poistettu kivi. Röykkiö 4 sijaitsee muita hieman ylempänä ja se on kooltaan n. 2 x 2 m. Latomus on päältä hieman kupera. Röykkiöiden korkeus on 0,9-1 metriä ja niissä käytettyjen kivien halkaisija on 20-40 cm. Latomuksia peittää paksu sammal.

Takala (1000009466) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Museotien ja Järvenkyläntien risteyksestä noin 40 m etelään, tasaisella mäntykankaalla. Asumuspainanne on kaksiosainen. Isompi painanne on kooltaan 10 x 11 m ja siinä kiinni oleva pienempi painanne on 5 x 5 m. Ison painanteen syvyys on vallin päältä mitattuna 70–80 cm ja pienemmän noin 50 cm. Painanteita ympäröi joka puolelta valli.
Painanne on täysin ehjä. Koska kyseessä on aivan selkeä asumuspainanne, siihen ei inventoinnissa tehty lainkaan koepistoja.
Paikalla on myös historiallisen ajan kylänpaikka Järvenkylä (Träskeby) Takala 1000011025.

Autionkylä Autio (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon Autionkylään vievän tien molemmilla puolilla. Paikalla on ollut vuoden 1776 verollepanokartan mukaan kaksi taloa: Autio ja Suutari. Näistä Autio on sijainnut tien päässä ja Suutari hieman kaakonpana. Aution on katsottu periytyvän Viloisen tilasta, joka on perustettu viimeistään 1500-luvulla. Talo on autioitunut 1570-luvulla ja 1630-luvulla Heikki Hannunpoika Hanski on ottanut haltuunsa Kuutsalon kaksi autiotilaa, joista perustettiin Kuutsaloon kolmas luotsitila. Näistä toinen oli Viloisen autio, jota kutsuttiin myöhemmin Vilolaksi. Vuonna 1675 Vilola jaettiin kahden uuden viljelijän kesken, ja Heikki Eerikinpoika Ruoti otti haltuunsa tilan toisen puolen. Ruotia kutsuttiin myöhemmin Autioksi, mikä viittaa luultavasti siihen, että vanhaa autiota alettiin viljellä uudestaan.
1700-luvun kartoissa Aution tila näyttäisi sijainneen paikalla, jossa on säilynyt myös nykypäiviin vanhojen rakenteiden pohjia. Autionkylään johtavan tien lounaispuolella on kaksi vanhaa kivettyä kellarinpohjaa ja yksi uudempi pohja. Vastapäätä kellarikuoppia on kivisen navetan raunio tien vieressä. Reilun 30 metrin päässä kaakossa on näkyvissä n. 7 m levyinen kivijalka, joka on todennäköisesti jatkunut sen vieressä olevan asuinrakennuksen alle. Navetan luoteispuolella on peltoraunio, joka sijaitsee kesannolla olevan vanhan pellon vieressä. Kauempana peltoa reunustaa kiviaita (Kuutsalo Autionkylä -niminen kohde).

Pohjansuu (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Kuutsalon länsilaidalla Mullinkylästä lounaaseen. Paikalla on sekametsää kasvavan kapean saarekkeen päällä ja rinteessä kaksi n. 2 x 4 m kokoista sammalen peittämää kivilatomusta. Röykkiön 1 (6702548 / 3500191) korkeus on n. 1 metrin ja röykkiön 2 (6702536 / 3500175) n. 0,8 metriä. Kivien halkaisija on 10-40 cm. Röykkiön 2 keskellä on kuopanne.

Langinkoski (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Langinkoskella Heinäsaarella ja mantereen puolella pusikkoa kasvavan rannan läheisyydessä. Paikalla on saarta ja mannerta yhdistävän sillan perustuksia, jotka on tehty lohkotuista ja käsiporalla muokatuista n. 1 x 0,25–0,30 metrin kokoisista kivistä. Saaren puolella perustus on romahtanut, mutta mantereen puolella on kaksi ehjää kylmämuurattua kiveystä pienen Langinkoskeen johtavan puron molemmin puolin sekä yksi perustus joenrannassa. Kivet on aseteltu pariin kerrokseen. Lisäksi joen keskellä on nähtävissä tasainen kivi, joka sijaitsee siltalinjauksella. Paikalla ei näy enää merkkejä vanhasta tielinjauksesta, joka liittyisi siltarakenteisiin.
Sillanperustukset liittyvät todennäköisesti Langinkoskella kalastaneiden munkkien toimintaan eli ne ajoittuvat silloin 1700–1800-lukujen taitteeseen.

Peippola 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee välittömästi Karhula-Anjala -tien länsipuolella. Alue on hiekkapohjaista kangasmaastoa, joka muodostaa kaksi terassia, ennen kuin laskee jyrkästo soiseen notkoon. Terassit ovat muinaisia rantatörmiä, jotka reunustivat kapeaa Litorina-meren salmea. Koekuopituksessa todettiin kaksi löytökeskittymää, yksi kummallakin terassilla. Löytöinä saatiin kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Paikalla myöhemmin tehdyn kaivauksen yhteydessä löydettiin runsaasti keramiikkaa ja savi-idoleita.

Tavastila Tavastilan kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Nummenjoen koillispuolella mäen päällä. Tavastilan kartanon nykyinen asuinrakennus sijaitsee pienessä notkelmassa kummun keskiosassa ja sen eteläpuolella on nykyinen navettarakennus. Päärakennuksen luoteispuolella on vanhoja vaahteroita kasvava terassimainen alue, jota reunustaa sen takana kulkevan tien vieressä vanhat kuuset. Kuusien juurella kasvaa runsaasti nokkosta mahdollisesti matalissa painanteissa. Terassin keskellä on havaittavissa vanhan tien pohjaa. 1960-luvun peruskartassa paikalle on merkitty useampia talousrakennuksia, jotka on purettu myöhemmin pois. Näistä yksi on todennäköisesti viljasiilona toiminut vanha päärakennus. Tavastilan kartanon alue on todennäköisesti säilynyt melko hyvin. Kartanon tonttialue on merkitty kyseiselle paikalle vuosien 1825, 1828 ja 1837 isojakokarttaan (MHA G9 3/2).
Tavastilan kylässä oli jo vuonna 1544 yhteensä 14 taloa, mutta 1580-luvulla katovuodet tyhjensivät puolet kylän taloista ja 1600-luvun alussa taloluku väheni yhteen eli jäljelle jäi ainoastaan Sigfrid Jönsipoika Vilkenin perustama ratsutila. Vuonna 1626 talojen määrä nousi kolmeen, mutta muutaman vuoden kuluttua tilat yhdistyivät. Tavastilan kylän autiot joutuivat vuonna 1630 eversti Jacob Duwallin haltuun ja Duwallin päämääränä olikin vallata koko kylän tilat. Pyrkimys onnistui 1600-luvun alkupuoliskolla, jolloin Vilkenin luomasta suurtilasta tuli kartanon keskus. Kartanon omisti alkuun Lorentz Creutz, mutta 1650-luvun alussa kartano siirtyi Kaarniemen kartanon omistajalle Gustaf Duwallille. Tavastila jäi säterioikeuksistaan huolimatta sivukartanon asemaan ja monet sen rakennuksista olivat 1680-luvulla päässeet huonoon kuntoon. Tavastila oli kuitenkin merkittävä karjatila. Gustaf Duwallin kuoleman jälkeen Tavastilan omistajaksi tuli Duwallin tyttären mies Fabian Wrede vuonna 1697. Isonvihan aikaan tila autioitui, mutta se pysyi edelleen Wreden hallussa. Hattujen sodan aikana 1741–1743 Tavastila tuhoutui lähes täydellisesti, mutta jo parin vuoden kuluttua tilaa asutti inspehtori Gustav Fronden. (Mattila 1960: 370–71, 567–575.)

Huruksela Kahri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kahrinmäen eteläosassa lähellä Hirvenjoen mutkaa. Kahrinmäen vanha kyläraitti on hyvin säilynyt ja sen varrella on useita vanhoja rakennuksia. Vuoden 1771 verollepanokarttaan (MHA 125 3/1b) Kahrinmäelle on merkitty yksi talo, joka sijaitsee aivan joen rannassa, mutta Kuninkaan kartastoon Suomessa (1776–1805) Kahrinmäelle on merkitty kolme taloa hieman kauemmas rannasta.
Vuonna 1551 Hurukselassa oli 14 taloa, joista kolmen talon asukkaat olivat Kahareita. Talot yhdistyivät kuitenkin pian yhdeksi tilaksi, josta tuli vuonna 1559 ratsumiestalo. Talo jakaantui Stolbovan rauhan jälkeen jälleen kolmeen ja 1700-luvun kaksi niistä jakaantui edelleen kahtia. Näistä toinen oli Tommola, joka sijaitsi Salonmäellä. Itse Kahrinmäellä näyttäisi olleen kolme taloa. Nämä olivat Kahri ja Risto Ristonpojan kahtia jaettu talo. Nykyinen Ristola sijaitsee vanhan kantatilan eli Kahrin paikalla. Paikalliset asukkaat käyttävät tilasta edelleen vanhaa nimeä.
Kahri sijaitsee Kahrintien itäpuolella kummun päällä. Pihapiirin vanhin säilynyt rakennus on aitta, jota on myöhemmin jatkettu. Se ajoittuu 1800-luvun alkuun. Tilalla on myös hieman nuorempia, 1800-luvun lopulle ajoittuvia riihiä ja aittoja. Pohjoisempana on uudempia talousrakennuksia ja niiden kohdalla ei todennäköisesti ole säilynyt mitään vanhempia rakenteita, mutta varsinaisessa pihapiirissä niitä on saattanut säilyä melko hyvin. Kahrin tilalta on siirretty aikoinaan Kokkolan tilalle 1600-luvun lopulle tai 1700-luvun alkuun ajoittuva jyväaitta, joka on ollut vielä 1960-luvulla pystyssä.
Vuonna 2015 toimitettiin kylätontin koillispuolisesta pellosta metallinilmaisinlöytöjä, joita ei talletettu kokoelmiin, ks. alakohde.

Huruksela Jaakkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kahrinmäellä, jossa on ollut ainakin jo 1700-luvun lopulta lähtien kolme taloa ja mahdollisesti jo 1550-luvulla, jolloin kirjallisissa lähteissä mainitaan kolme taloa, jotka ovat olleet Kaharien omistuksessa. Nämä ovat kuitenkin yhdistyneet saman vuosikymmenen aikana, mutta ne jakaantuivat jälleen 1600-luvulla kolmeen. 1700-luvun loppupuolella talot olivat jakaantuneet yhteensä viiteen. (Mattila 1960: 340, 343.) Näistä kaksi taloa on sijainnut Kahrinmäen pohjoispuolella Salonmäellä ja loput Kahrinmäellä. Vuoden 1771 verollepanokarttaan (MHA 125 3/1b) Kahrinmäelle on merkitty yksi talo, joka sijaitsee aivan joen rannassa, mutta Kuninkaan kartastoon Suomessa (1776–1805) Kahrinmäelle on merkitty kolme taloa hieman kauemmas rannasta. Kohteen itäpuolella on Kahrin vanha kylätontti.
Jaakkolan tilalla on säilynyt vanhan kylänraitin vieressä 1850-luvulle ajoittuvia aittoja. Niitä on nostettu myöhemmin uusien kivien varaan ja niiden alla aikaisemmin olleet kivet näkyvät aittojen reunojen alla matalina osin maahan painuneina riveinä. Eteläisimmän aitan alla näkyy maakumpu, joka saattaisi olla vanhan uuninpohja. Aitan lounaiskulman vieressä on lisäksi kivirivi, joka voi kuulua johonkin aikaisempaan rakennuksen pohjaan. Mahdollinen uuninpohja ja kiveys kuuluvat todennäköisesti samaan rakenteeseen ja ne ajoittuvat nykyisen aitan iän perusteella viimeistään 1800-luvun alkuun. Jaakkolan pihapiiri on säilynyt uudemmasta päärakennuksesta huolimatta hyvin ja on todennäköistä, että alueella on säilynyt myös muiden vanhempien rakenteiden jäännöksiä.

Huruksela Hirvi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hirvenmäellä Hirvenjoen rannalla. Hirven eli Hirvelänniemen talo tunnetaan 1600-luvun alusta. Tila on merkitty vuoden 1771 verollepanokarttaan samaan paikkaan, missä tila vielä nykyäänkin sijaitsee.
Hirven tila on nykyään asuttamaton, mutta sen vanhat rakennukset ovat vielä pystyssä ja kunnostuksen alla. Paikalla on 1800-luvulla rakennettu päärakennus sekä samalla vuosisadalla rakennettu aikaisemmin saunana käytetty rakennus, joka toimii nykyisin puuliiterinä. Rakennusta on jatkettu myöhemmin. Lisäksi pihapiirissä on vanha navetta sekä muualta aikanaan myötäjäislahjana siirretyt aitta ja talousrakennus. Hirven tila on säilyttänyt hyvin 1800-luvun ilmeen ja todennäköisesti paikalla on säilynyt myös vanhempia rakenteita, koska tilalla ei ole tehty viime vuosisadan aikana juuri ollenkaan muutostöitä.

Huruksela Purtilo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde jakautuu kahteen osaan, joista laajempi sijaitsee Hirvenjoen itäpuolen laidunalueella. Alue on paikoin kivikkoista ja siitä on kasattu isoja kiviä laitumen keskellä pilkottavan kallion päälle. Paikalla erottuu kaakkoon laskeva kumpare, josta on löytynyt runsaasti metalinilmaisimella löytöjä, mm. heloja, nappeja, kulkunen ja veitsen pää. Löydöt sijoittuvat tasaisesti kummulle. Näistä on talletettu Kansallismuseon kokoelmiin veitsen pää ja kirjansolki KM 40671:1-2. Muita löytöjä on sittemmin liitetty Kymenlaakson museon kokoelmiin. Muinaisjäännösalueen läheltä saatiin myöhemmin myös löydöt KM 41630: 1 - 3 (todennäköinen keihäänkärjen katkelma ja 2 viskaria; ks. alakohteet).
Toinen pienempi alue sijaitsee Mammulanmäellä kallion päällä olevan Purtilon tilan eteläpuolella kulkevan tien vieressä. Paikalle on rakennettu 1900-luvun loppupuolella valkoinen elementtitalo, jonka pohjoispuolella erottuu pusikon keskellä kivijalkaa. Osa siitä on todennäköisesti tuhoutunut tien rakentamisen yhteydessä. Rakenteen lähistöllä lounaassa on mm. 1850-luvulla rakennettu aitta sekä muita vanhoja talousrakennuksia, kun taas koillisessa sijaitsevassa rinteessä on uusia asuinrakennuksia.
Mammulanmäki on ollut asuttu jo 1550-luvulla. Vuonna 1771 paikalla oli kuusi taloa. Kivijalka liittyy todennäköisesti 1600-luvun alussa perustetun Purtilon tilan vaiheisiin. Kylätontti on luultavasti alkujaan sijainnut nykyisen hevoslaitumena toimivan niityn alueella.

Huruksela Vanha-Mattila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mammulanmäentien itäpuolella. Paikalla on autioitunut torppa ja rehevöitynyt piha-alue. Heinikossa on pohjois-etelä –suuntainen lohkotuista kivistä muodostuva 4–5 m pitkä kivijalka. Paikalla saattaa olla myös muita rakenteita.
Mammulanmäki on ollut asuttu jo 1550-luvulla. Vuonna 1771 paikalla oli kuusi taloa verollepanokartan mukaan. Mattilan rakuunatalo on ilmeisesti nuorin Hurukselan kantataloista. Tila muodostettiin kahdesta pitkään autiosta olleesta tilasta 1600-luvulla. Talo autioitui muutamaksi vuodeksi tilan ensimmäisen isännän Jaakko Simonpojan kaaduttua vuonna 1679 Branderburgissa, minkä jälkeen se oli asuttuna lähes vuosisadan loppuun. Vuodesta 1707 Mattila oli jälleen asuttu muutaman vuoden, kunnes isonvihan aikana se jäi jälleen autioksi. Tila ehti autioitua vielä kerran ennen vuotta 1739, jolloin Antti Pertunpoika Mattila otti talon haltuunsa. Vuoteen 1818 tila oli jakaantunut suvun kesken kahteen osaan.

Harakkavuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Kaarniemen Harakkavuorella noin 400 metrin päässä merenrannasta. Paikka on lähinnä mäntyjä, jäkälää ja sammalta kasvavaa kalliota. Alueella on matalan kalliokummun päällä kulmikkaista kivistä kasattu pieni röykkiö, jonka halkaisija on n. 1,2 x 1,5 m. Kiveyksen korkeus on 20–30 cm ja kivien halkaisija on 20–40 cm. Kivet ovat sammalen, jäkälän ja kanervan peitossa. Latomuksen pohjoisluodepuolella on lisäksi noin kolme metriä pitkä ja n. 40 cm leveä lähes itä-länsisuuntainen harvahko ns. viisarikivi.
Röykkiö saattaa olla vanha rajakiveys, tosin nykyiset tilan- tai kylänrajat eivät kulje läheltäkään kiveystä, eikä myös vanhemmista paikalla kulkeneista rajoista ole tietoa. Kymenlaaksossa on vastaavanlaisia pienikokoisia kiviröykkiöitä muuallakin ja kyseessä voi olla myös hautaröykkiö.

Kaarniemen kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kaarniemen kartano on sijainnut ainakin 1600-luvun lopulta samalla paikalla. Kartanon syntyvaihe periytyy jo vuoteen 1597, jolloin Sigfrid Småpiper otti viljelykseen kaksi Kaarniemen autiotilaa. Småpiperin kuoleman jälkeen ratsutilan otti haltuunsa Sander Engel, joka mainitaan lähteissä jo vuonna 1602. Saman vuosikymmenen lopulla tila jäi Engelin leskelle, mutta se rappeutui nopeasti ja Kaarniemi jäi autioksi. Vuonna 1626 koko Kaarniemen kylä kuului Jacob Duwallin säteriin ja Småpiperin luomasta suurtilasta tuli kartanon keskus.
Kaarniemen kartano on sijainnut kallioisella kummulla, jota on myöhemmin muokattu melko voimakkaasti. Paikalla on vain muutamia pieniä alueita, joilla on saattanut säilyä vanhempien rakenteiden jäännöksiä. Nykyisen asuinrakennuksen länsipuolella on ainoa maanpäälle näkyvä rakenne: kivijalan jäännös. Tämän takana on säilynyt myös muutamia vanhoja aittoja.

Eskola Kanta-Marttila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen Korkeakoskenhaaran koillispuolella peltorinteessä Kanta-Marttilan tien päässä. Paikka nousee jyrkästi joesta muodostaen ylös peltoterassin, jonka koillispuolella on asuttu tila. Pellon reunassa on muutamia vanhempia aittoja, mutta itse asuintalo on uusi. Pihapiirin eteläpuolella on pusikkoinen niemeke, jonka molemmilta puolilta löytyi kasvillisuudesta huolimatta rautakuonaa, punasavikeramiikanpala, fajanssia sekä palanutta savea sekä tiilenpaloja. Löytöjä ei otettu talteen. Peltoterassi vaikuttaa potentiaaliselta asuinpaikalta ja myös vuoden 1776–1777 veronmääräytymiskarttaan joenrantaan on merkitty yksi talo ja hieman kauemmas rannasta seitsemän (MHA 125 1/1a–c). Joenrantaa lähimpänä oleva talo saattaa olla Marttila. Tähän viittaa myös tiessä säilynyt nimi: Kanta-Marttila. Tosin Kuninkaan kartastoon Suomesta (1776–1805) joenrantaan on merkitty muita taloja. Kyseessä voi olla myös mm. Rommi.

Pernoo Mikkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen länsirannalla peltojen ympäröimällä hiekkaisella saarekkeella. Paikalta tunnetaan myös Kukkurmäki-niminen kivikautinen asuinpaikka, joka on tosin tuhoutunut lähes kokonaan soranotossa. Saarekkeen keski- ja eteläosat ovat melko täyteen rakennettuja ja osa rakennuksista on uusia. Sen sijaan pohjoisosassa eli ns. Kukkurmäellä, jossa on myös soranottokuoppa, on rakentamatonta aluetta. Paikalla on kaksi kivijalan jäännöstä ja kaksi kellarikuoppaa. Lisäksi alueella on saattanut säilyä muita vanhojen rakenteidenpohjia.
Pernoon asutus on alkanut 1650-luvulla ja se on keskittynyt isoonjakoon saakka Kymijoen rannassa sijaitsevalle saarekkeelle. Pernooseen perustettiin 1600-luvulla Kymenkartanon alaisuudessa toimiva rälssilatokartano. 1800-luvun alkuun mennessä tila oli jakautunut viiteen taloon, jotka olivat pysyneet saman suvun hallussa aina 1600-luvun lopulta saakka.

Sutela (Sallila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kyminlinnan länsipuolella sijaitsevalla saarella Kymijoen, Karjuojan ja Pihkoonhaaran välisellä saarella. Aikaisemmin alueen poikki vievä tie on kääntynyt saaren keskiosasta hieman kaakkoon, mistä on ollut silta Kyminlinnaan. Sutelan talot ovat sijainneet vuoden 1692 kartan mukaan vanhan tielinjauksen molemmin puolin lähelle joenrantaa. Tien koillispuolelle on karttaan merkitty yksi ja lounaispuolelle neljä taloa. Vanha kylänpaikka on ollut 1800-luvulta lähtien peltona, joten asuinpaikka on todennäköisesti säilynyt hyvin.

Siikakoski Munkholma (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen Siikakoskessa Munkholman Siikasaaren itärannalla. Paikalla on lohkotuista kivistä rakennettu n. 4 m leveän sillanperustukset. Mantereen puolella rakennetta vastapäätä on tasainen suunnilleen samankorkuinen kalliotasanne, joka on todennäköisesti ollut sillan toinen alkupiste. Munkholma ja siihen kuuluva Siikasaari on ollut munkkien kalastuspaikka aivan 700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella.

Långön Kyrklandet (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Gravgårdsvikenin eteläpuolella sijaitsevalla niemekkeellä. Alue on kivikkoista sammalta ja sekametsää kasvava jyrkähkö rinne, joka laskee merelle päin. Paikka on suojaisa ja sen lähistöllä sijaitsee lähde. Alueella on kahdeksan kivistä rakennettua uunia, jotka ovat todennäköisesti venäläisten sotilaiden rakentamia. Kuninkaan kartastoon Kyrklandetin koillispuolelle on merkitty satamapaikka.
Kiviuunien koko vaihtelee n. 1,5 x 2,5 metristä 2 x 3 metriin. Läntisintä uunia on mahdollisesti käytetty myöhemmin myös rajapyykkinä. Osa kiveyksistä on kasattu isomman maakiven varaan luonnonkivistä ja ne ovat osin sammalen peittämiä.. Uunien suuaukkojen suunta vaihtelee, osa niistä on rantaan ja osa saaren keskiosaan päin. Rakenteet sijaitsevat n. 25 x 150 metrin kokoisella alueella rannan suuntaisesti.

Fritzens berget (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Långön koillisosassa Fritzens bergetin lounaisosassa. Kallion alarinteessä sijaitsevan luonnonkivikon eteläpäähän on kasattu kaksi soikeahkoa kiviröykkiötä, joiden keskellä on painanteet. Röykkiöiden halkaisija on 2 x 3–4 m ja keskellä olevien kuopanteiden halkaisijat ovat 70–80 cm ja n. 1 m. Kivet ovat pyöreitä ja niiden koko on 20–40 cm. Kohteen alapuolella kasvaa sekametsää ja maasto on kivikkoista. Röykkiöt on ajoitettu korkeutensa perusteella pronssikautisiksi. Muinaisjäännöksen luonteen ja ajoituksen selvittäminen vaatisi tarkempia tutkimuksia.

Hinkaböle (Hinkapyöli) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hinkapyölinlahden eteläpuolella Tuuskiin vievän tien vieressä. Paikalla on autioitunut kylätontti rakennuksineen, joka on toiminut vielä äskettäin museona. Alueen vanhan päärakennuksen alimpia hirsiä on uusittu ja tämän yhteydessä maata on ilmeisesti kaivettu talon ympäriltä. Tällä alueella havaittiin runsaasti mm. punasavikeramiikkaa, fajanssia, rautakuonaa sekä muuta kuonaa, palanutta savea, tiilimurskaa sekä sepän takomia rautanauloja ja -tappeja.
Paikalla on vuosille 1881–1882 ajoittuvan isojakokartan mukaan ollut tontti sekä useita rakennuksia ja hieman kauempana luoteessa on sijainnut Hinkabölen rälssitila. Kuninkaan kartastoon Suomesta (1776–1805) rälssitila on merkitty kutakuinkin samalla paikalle. Hinkaböle on kuulunut jo keskiajalla Pyhtään kirkolle, mutta Kustaa Vaasa peruutti sen kruunulle.
Hinkabölen vanha päärakennus on mahdollisesti siirretty aikoinaan nykyiselle paikalleen, kun uusi päärakennus on rakennettu. Tämä on ilmeisesti tapahtunut jo 1800-luvun alkupuolella. On myös mahdollista, että Hinkaböle on alun perin sijainnut kyseisellä paikalla ja uusi päärakennus on rakennettu hieman kauemmas peltojen ympäröimälle saarekkeelle. Rälssin alkuperäisen sijainnin selvittäminen vaatisi tarkempia kenttätutkimuksia.

Klåsarö Välisaari 1 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Välisaaren itäosassa nykyisen vesivoimalaitoksen ohitse vievän tien ja sillan pohjoispuolella. Paikalla on lohkotuista kivistä tehdyn sillan pengerrys. Penkere on tasattu ja sen päällä kasvaa sammalta, heinää ja muutama puu. Sen päälle on nostettu pyöreä myllynkivi, joka liittynee saarella tapahtuneeseen myllytoimintaan. Siltarakenne ajoittuu mahdollisesti 1800-luvulle.

Klåsarö Välisaari 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Välisaaren koillisosassa saaren halki vievän tien lounaispuolella. Tien vieressä on n. 3 x 3 metrin kokoinen neliön muotoinen kuoppa, jonka syvyys on n. 1,8 m. Rakenteen seinät on kivetty, mutta ne jäävät sammalen ja hiekan peittoon. Kuopan lounaisseinällä on alareunassa vaakasuora lahonnut hirsi. Kyseessä saattaa olla kellarikuoppa tai mahdollisesti saarella sijainneisiin myllyihin liittyvä rakenne. Myös tien toisella puolella on näkyvissä pyöreä painanne.

Klåsarö Välisaari 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Välisaaren luoteisrannalla. Paikan koillispuolelta vie silta Puntinsaarelle.
Kuninkaan kartastoon Suomessa (1776–1805) paikalle on merkitty kaksi myllyä ja kirjalliset lähteet kertovat, että Klåsarössä oli ainakin vuonna 1640 Lorentz Creutzin sahamylly. Lisäksi vuoden 1641 syyskäräjillä Carl Wreden kirjuri ilmoitti herransa aikovan rakentaa myllyn Klåsarön koskeen. Samalla tiedusteltiin aikoivatko kyläläiset osallistua sen rakentamiseen. Kyläläiset vastasivat myöntävästi, mikä ilmeisesti osoitti sen, ettei heillä ollut vielä omaa myllyä. Klåsarössä on siis mahdollisesti toiminut kaksi myllyä jo 1640-luvulla.
Paikalla on säilynyt joenrantaan viettävän rinteen yläosassa kolme tasakorkuista sammalen peittämää mahdollisesti osin lohkottua kiveä itä-länsi –suuntaisessa linjassa noin kahden metrin välein. Kivien halkaisija on 50–60 cm. Paikan pohjoispuolella maasto on pääosin tuhoutunut sillanrakentamisen yhteydessä, mutta muutaman neliön suuruinen alue näyttäisi säilyneen melko ehjänä. Saaren itäosassa on säilynyt yksi myllynkivi.

Pappila Suurpappila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhtään Suurpappila sijaitsee Itäkirkonkylän länsipuolella Kymijoen rannassa olevalla peltojen reunustamalla kumpareella. Pappilan nykyinen päärakennus on rakennettu vuonna 1835. Pihapiiri on säilynyt avonaisena eikä sinne ole rakennettu mitään uutta. On todennäköistä, että paikalla on säilynyt hyvin myös vanhempia kerrostumia.
Pappilan perustamisen Pyhtään Länsikirkonkylään nykyiselle paikalleen on oletettu ajoittuvan jo keskiajalle. Varhaisin maininta Pyhtään kirkkoherrasta on vuodelta 1404.
Havainnot 2017:
Pappilan pihapiiriä on jossain määrin muokattu 1900-luvun aikana, mutta se on säilyttänyt melko hyvin aikaisemman ilmeensä. Nykyisen päärakennuksen itäpuolella on rakennuksen kivijalka, johon kuuluu holvattu kellari. Todennäköisesti pappilaan on kuljettu aikaisemmin tontin lounaisosassa sijainneen väylän kautta sekä rannassa sijainneen satamapaikan kautta.
Pappilan pihanmaan eteläpuolella on savista peltoa. Maaston perusteella olennainen osa jäännöksestä sijoittuu nykyisen pappilan pihapiiriin erityisesti päärakennuksen eteläpuolelle. Jokirannan ja entisen koskipaikan vanhemmat rakenteet ovat todennäköisesti pitkälti tuhoutuneet 1900-luvun kunnostustöissä

Itäkirkonkylä Pettersäng (Asuinpaikat)
Historiallinen; Talon pohja sijaitsee pappilan pohjoispuolella tien ja pellon välisellä kumpareella lähellä joenrantaa. Pellon reunassa havaittiin palaneita kiviä sekä hieman palanutta savea. Lisäksi itse kumpareella todettiin pienikokoinen kivistä koostuva kumpu, josta tuli kairatessa tiilimurskaa. Kyseessä on uuninperustus. Sen ympärillä on paksu multakerros, josta tuli myös tiiltä. Paikalla on todennäköisesti ollut torppa, joka ajoittuu historialliseen aikaan. Pyhtään keskiajalla perustettu pappila sijaitsee kohteen eteläpuolella runsaan sadan metrin päässä, joten on mahdollista, että paikalla on myös keskiaikaisia rakenteita. Paikalla kasvaa runsaasti tummatulikukkaa.
Muinaisjäännöksen luonteen ja ajoituksen selvittäminen edellyttää tarkempia tutkimuksia.

Pirtnuora Rekniskorpi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pirtnuoran Alakaupungin pohjoispuolella sijaitsevan peltoalueen keskellä olevalla metsäsaarekkeella, jonka halki virtaa pieni oja. Saareke on kivikkoinen ja siellä kasvaa kuusia. Alueen lounaisosassa on noin 1 x 1 x 0,3 metrin kokoinen uunimainen kiveys. Sen luoteispuolella on iso kivenlohkare sekä muutamia pienempiä maakiviä, joiden varaan on kasattu kehämäistä kivimuuria. Kyseessä saattaa olla ns. piilopirtti, jossa paikalliset asukkaat ovat saattaneet piilotella esim. isonvihan aikana.
Uunimaisen kiveyksen kohdalta on löytynyt aikaisemmin metallinilmaisimella rautainen avain, joka ajoittuu historialliseen aikaan.
Muinaisjäännösrekisterin kuvaus vastaa havaintoja maastossa.
Mahdollisen tunnetun uunikiveyksen lisäksi havaittiin pellonlaidassa peltosaarekkeen lounaisosassa mäenrinteen juurella kuusikossa toinen mahdollinen uunikiveys kohdassa N 6 702 963 ; = E = 474 113. Rakenteen koko vastaa aiemmin mainitun kiveyksen kokoa (1 m x 1 m x 0,3 m), mutta vuoden raportin kuvien ja sijaintitietojen perusteella kyseessä on todennäköisesti eri rakenne. Mahdollisen uunirakenteen kohdalla kasvaa sankka kuusikko ja se on melko lähellä pellonreunaa.
Mahdollisen uunirakenteen johdosta ehdotetaan muinaisjäännösrekisterin rajausta laajennettavan koskenmaan myös kyseistä rakennetta.
Huomio!
Pörtnorin keskiaikaisen kylän paikka on jossain näillä tienoilla. Kylä oli pääosin autioitunut jo 1540-luvulla.

Suuri Rantatie Purola Suomaja (Kulkuväylät)
Historiallinen; Suureen Rantatiehen kuuluva vanha tienpohja sijaitsee Länsikyläntien luoteispuolella. Tieosuus on merkitty metsätienä vielä nykyiseen peruskarttaan. Kaareva, noin kolme metriä leveä, tienpätkä on hiekka- ja sorapohjainen ja siinä kasvaa paikoin matalaa kasvillisuutta. Vuoden 2022 tarkastuksessa havaittiin, että muinaisjäännöksen ympäristössä oli tehty avohakkuu, joten muinaisjäännös oli tullut hyvin esiin. Kohteen kunto hyvä.

Suuri Rantatie Purola Majakorpi (Kulkuväylät)
Historiallinen; Suureen Rantatiehen kuuluva tienpohja sijaitsee Länsikyläntien luoteispuolella ja Korkiaharjun soranottoalueen koillispuolella. Paikalla on vajaan 200 metrin pituinen käytöstä poistettu kaareva tieosuus, joka erottuu maastossa 3–3,5 metriä leveänä vesakoituneena tasanteena. Tien reunoilla on ojanpenkat. Tienpätkä yhtyy koillisessa Länsikyläntiehen, mutta lounaassa sen katkaisee sorakuopalle vievä tie.

Ahvenkosken kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ahvenkosken kartano sijaitsee Kymijoen Ahvenkosken itäpuolella peltojen ympäröimällä mäellä. Kartanon eteläpuolella kulkee Suuren Rantatien vanha tielinja, joka on nykyisin käytössä yksityistienä. Kartanoalueella on kunnostuksen alla oleva 1800-luvun lopulla rakennettu puinen päärakennus sekä mäen ylimmällä kohdalla osittain kallion päällä on kivilinna. Ahvenkosken kartanon alueella on saattanut säilyä vanhempia rakenteita sekä kulttuurikerroksia päärakennuksen molemmin puolin sekä myös hieman alempana lännessä.
Ahvenkosken säterikartanon on perustanut Jacob Duwall viimeistään vuonna 1632.

Itäkirkonkylä Stockfors 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Stockfors 1 sijaitsee Itäkirkonkylän keskustan ja valtatien 7 kaakkoispuolella Kymijoen rannalla. Paikalla näkyy joen yli vievän sillan kaakkoispuolella n. 17 x 30 m kokoinen kivijalka. Lyhyempi sivu on alun perin ollut noin 10 metriä pitkä, mutta sitä on jatkettu myöhemmin betoniperustuksella. Kivijalan lähiympäristö on rakentamatonta ja paikalla on todennäköisesti säilynyt hyvin myös vanhempien rakenteiden jäännöksiä, sillä Stockforsin kartano on vanhojen karttojen perusteella ollut samalla paikalla ainakin 1600-luvun lopulta 1900-luvun puoliväliin.
Stockfors on perustettu viimeistään 1500-luvulla ja siitä tuli säterikartano 1660-luvulla, kun Lorentz Creutz liitti siihen kaksi muuta Itäkirkonkylän tilaa.
Nykyisin maanpinnalle näkyvät rakenteet ovat rakennusten perustuksia 1800-luvun lopulta tai 1900-luvun alusta. Lisäksi jokirannassa on 1900-luvun alkupuolen kivirakenteita. Vanhempi asutus paikalla todennäköisesti sijoittuu raunioiden ympäristöön, mutta sen toteaminen vaatii tarkempia tutkimuksia.

Itäkirkonkylä Stockfors 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Stockforsin kartanon perustusten koillispuolella Strukan suluille vievän tien reunassa on säilynyt lähes ehjä isokokoinen kaariholvattu kivikellari, jonka päällä kasvaa nuoria puita. Rakennus on kaksiosainen. Oviaukon viereinen tila on muutaman neliön kokoinen ja sen seinillä näkyy kivien välissä tiiltä ja laastia. Sisempi osa on yli 10 m pitkä. Tila vaikutti kokonaan kivistä rakennetulta, mutta vuoden 2007 inventoinnissa sitä ei voitu tarkastaa kunnolla romahdusvaaran vuoksi. Kellariin on vedetty sähköt, jotka eivät ole enää toiminnassa. Kellarin päällä on saattanut olla aikaisemmin myös asuinrakennus. Kellarirakennus liittyy todennäköisesti Stockforsin kartanon toimintaan.
Ulkoisten piirteiden perusteella kivikellari on todennäköisesti rakennettu 1800-luvun loppupuolella.

Hirvikosken redutti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee mäellä, Kymijoen mutkan etelärannalla, jossa Vaskovuolle muuttuu Hirvikoskeksi. Mäen poikki on rakennettu tie, joka ylittää joen Ruotsinpyhtään puolelle. Harjuntien länsipuolella, joen rannalla olevan jyrkän kallion reunalla on jäljellä 50 m pitkä terassirakennelma / pengerrys.
Paikalla on sijainnut varustus jo viimeistään Kustaan sodan aikana 1788—90. Laskovskin venäläisiä linnoituksia esittelevässä julkaisussa on piirros Hirvikosken rajajoen ylityspaikasta. Mäen pohjoisosaan, joen mutkan rannalle on piirretty kuusikulmainen redutti. Varustuksen rintasuoja on ollut piirroksen mukaan maavalli ilman ampumakoroketta ja vallihautaa.

Harjunpäänkangas (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hirvikoskentien molemmin puolin Harjunpäänkangas-nimisellä mäellä. Kohteessa on 25 maahan kaivettua, suorakaiteen tai neliön muotoista kuoppaa, joiden kulmat ovat pyöristyneet ja reunat laskeutuvat kartion muotoisina kuoppien pohjille. Edellisten lisäksi on kohteen luoteisosassa 6 kpl pienempiä kuoppia. Kairausnäytteessä havaittiin tummanruskea hiekkakerros, joka jatkui toisinaan miltei metrin syvyyteen.
Tien länsipuolella olevat kuopat ovat pienempiä ja muovautuneet lähes pyöreiksi. Tien itäpuolella kuopat ovat suurempia ja suorakulmaisempia. Kahdessa tien itäpuolella olevissa kuopissa on selkeät oviaukot.
Kuopat ovat ilmeisesti sotaväen majoitusaluetta. Niiden tekijöistä tai rakennusajankohdasta ei ole tietoja. Majoitusalueen käyttöajankohta on ollut todennäköisesti 1700-luvulla.

Itämyllykylä Danielsbacka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Myllykylänpuron luoteishaaran lounaispuolella peltojen ympäröimällä mäellä. Mäen poikki kulkee maantie, jonka itä- ja eteläpuolella on useampia rakennustenpohjia nykyisen piha-alueen ulkopuolella.
Danielsbacka on merkitty Kuninkaan kartastoon Suomessa (1776–1805) sekä myös 1800-luvun isojakokarttaan. Itämyllykylässä oli jo vuonna 1543 viisi taloa ja on luultavaa, että kaksi taloista on sijainnut jo tuolloin Danielsbackalla, sillä Danielsbacka on muodostettu kahdesta tilasta. Näistä toinen oli 1660-luvulta lähtien ratsutila. Tila on todennäköisesti saanut nimensä Bengt Danielinpojan pojan vääpeli Daniel Halfbjörnin mukaan 1600–1700-lukujen taitteessa.

Kiviniemi (1000009824) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kiviniemen kylän pohjoispuolella Siltakylänlahden länsirannalla. Kiviniemen nykyinen päärakennus on perustettu sementin päälle ja sen kohdalla vanhoja rakennustenpohjia tai kulttuurikerroksia on tuskin säilynyt. Sen sijaan kartanon kaakkoispuolella vanhan terassoidun puutarhan kohdalla sekä pohjoispuolella, jossa on alueen korkein kohta, on saattanut säilyä myös vanhempien rakenteiden jäännöksiä.
Kiviniemi muodostettiin jo 1600-luvun alussa kahdesta tilasta, joista toinen oli autio ja toinen ratsumiestila. 1640-luvun lopulla kartano sai säterioikeudet, jotka tosin peruttiin isossa reduktiossa vuonna 1681, jolloin kartano määrättiin ratsuväkirykmentin kornetin virkataloksi.

Huruksela Heposuonpolku (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Heposuonpolun molemmin puolin noin 240 m Sakaran tienhaarasta kaakkoon. Paikalla on tien itäpuolella pieni hiekkakuoppa.
Kohteessa on maahan kaivettuja pitkänomaisia. pyöreäkulmaisia kuoppia. Tien länsipuolella on neljä kuoppaa, ja itäpuolella kahdeksan selkeää kuoppaa. Tien itäpuolella on lisäksi neljä epämääräistä kuoppaa.
Kyseessä on todennäköisesti sotaväen leirialue.

Ruotsinsalmi, Ammuskellari (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee teollisuusalueen paikoitusalueen laidalla Urheilijankadun länsipäässä. Kohdalla kasvaa vesakkoa. Se sijaitsee yksityisellä teollisuustontilla. Ammuskellarin koko on 2,5 x 4,5 m. Näkyvissä on pelkästään rakenteiden raunio.

Heinlahti Ivars (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella Iivarinmäellä. Paikan itäpuolella on laaja peltoaukea ja länsipuolella kohoaa Hevoskallio. Iivarinmäki on säilyttänyt kokonaisuudessaan vanhakantaisen leiman nykypäiviin saakka, eikä alueella ole tehty suuria maanmuokkaustöitä. Ivarsin tila on sijainnut vanhojen karttojen perusteella kyseisellä paikalla ainakin 1700-luvun loppupuolelta saakka (MHA 125 3/1; Alanen, Timo ja Kepsu, Saulo 1989). Todennäköisesti tila on ollut perustamisestaan lähtien samalla mäellä. Alueella on luultavastii säilynyt vanhempien rakenteiden jäännöksiä.
Heinlahti on ollut jo vuonna 1543 18-taloinen kylä, mutta autioitumisista johtuen kylään vakiintui 1500-luvulla 13 maakirjatilaa. Ivars kuului 1600-luvulla aluksi Hans Wrangelin rälssiin ja myöhemmin se siirtyi Otto Wilhelm von Fersenin rälssiin. Tila palautettiin kruunulle isossa reduktiossa ja se määrättiin ratsutilan aputilaksi. Ivarsin tilan nimi tulee luultavasti sitä 1600-luvun puolivälissä isännöineen Ivar Jacobinpojan mukaan.

Sutelantien linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Langinkoskenhaaran itärannasta 240 m itään, Sutelantien eteläpuolella.
Puolustusaseman eteläosassa on 20 m taisteluhautaa. Hauta jatkuu pohjoisosassa yhdyshautana kohti Kyminlinnaa ja päättyy Sutelantien reunaan. Hautojen yhteispituus on 60 m. Kaksi traverssia, joista pohjoisempi on vaurioitunut ojankaivuun yhteydessä. Kohteen eteläpäästä lähtee lounaan suuntaan myöhemmin kaivettu oja.

Kyminlinnan I maailmansodan linnoituslaitteet (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Langinkoskenhaaran itärannasta 30 metrin päässä. Kohteen yli on rakennettu Sutelantie, jonka eteläpuolella taisteluhauta jatkuu vielä 60 m matkan.
Kohteessa on maahan kaivettuja hautoja, jotka ovat maatuneet V-profiilin muotoisiksi. Hautojen yhteispituus on noin 220 m. Haudoissa on kolme suurikokoista tarverssia sekä niiden lisäksi rintasuojan seinämissä pienempiä, n. 1 m syvyisiä sivustasuojia.
Taisteluhaudan rintasuojasta on avattu kaksi joenrantaan johtavaa kapeaa ojamaista hautaa, jotka madaltuvat länsipäässään. Pohjoisempi näistä on varustettu jyrkällä mutkalla.
Poikittaishautojen käyttötarkoituksesta ei ole tietoja. Edellä mainittujen hautojen välissä kulkee myöhemmin kaivettu oja, samoin kuin kohteen pohjoisosassa.

Huruksela Koivumäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Susikosken alapuolella olevan joenmutkan itärannalla, 180 metrin päässä rannasta, Anttilan tilan itäpuolella. Kohteessa on 130 m matalaa, joko keskeneräistä tai täytettyä taisteluhautaa.

Huruksela Salonmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Susikosken alajuoksun joenmutkan etelä-/itärannalla. Puolustusasema sijaitsee jyrkässä rinteessä joen varressa.
Puolustusasemassa on maahan kaivettu taisteluhauta, jonka yläosan leveys on kaksi metriä. Lisäksi siihen kuuluu syvä kuoppa, ilmeisesti tuliasema. Edellä mainittujen laitteiden pohjoispuolella on aloitettu taisteluhaudan kaivaminen mutta työt ovat jääneet keskeneräisiksi.
Puolustusaseman pohjoisosasta 65 metriä koilliseen on jokeen laskeutuvaan kalliorinteeseen louhittu kalliotasanne. Ylärinteessä on maahan kaivettu neljä matalaa, pyöreää kuoppaa. Lisäksi on yksi matala, nelikulmainen kuoppa.

Kokonkoski 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen tuliasema, joka sijaitsee pienellä mäenkohoumalla 20 m Kymijoen Kokonkosken pohjoisrannasta, luonnonsuojelualueella.
Tuliasema on maahan kaivettu 5 x 6 m kokoinen kuoppa, jolla on syvyyttä 2 m. Se on ollut aikanaan katettu. Aseman pohjalla on kivenlohkareita. Asemaan johtaa idän suunnasta maahan kaivettu 15 m pitkä yhdyshauta. Haudassa on sisäänkäynnin kohdalla kivikasa, joka on saattanut syntyä, kun katto on aikanaan purettu. Ampumasektoria varten on aseman eteen raivattu tähtäysalaa. Kookas yksittäinen tuliasema on harvinainen linnoituslaitetyyppi Suomen ensimmäisen maailmansodan aikaisissa kenttälinnoitteissa.

Kokonkoski 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen suurikokoinen tuliasema, joka sijaitsee noin 70 m päässä Kymijoen Kokonkosken pohjoisrannasta luonnonsuojelualueella. Tuliasema on rakennettu mäenkumpareen reunaan kivikkoiseen hiekkamaahan.
Tuliasema on kaivettu maahan ja se on ollut aikanaan katettu. Aseman sisämitat ovat 6 x 6 m ja syvyys 3 m. Siihen johtaa idän suunnasta 2–3 m leveä yhdyshauta. Sisäänkäynnin kohdalla hauta on täyttynyt maa-aineksista todennäköisesti silloin kun aseman katto on purettu.
Asemasta on voitu tulittaa kahteen suuntaan. Ampuma-aukkoseinät ovat sortuneet niin ettei varsinainen ampuma-aukko ole näkyvissä. Ampumasektoreita varten on raivattu ampuma-aukkojen eteen tähtäysalaa. Lounaaseen suunnatun ampumasektorin siipivallit ovat n. 30 m pitkät. Luoteeseen suunnatun sektorin siipivallit ovat 25 ja 10 m pitkät.
Kohde on ainoa laatuaan. Tuliasema on tarkoitettu ilmeisesti pienelle tykille.

Kokonkoski 3 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee 130 metrin päässä Kokonkosken pohjoisrannasta, pellon laidassa. Kohteen eteläosa sijaitsee luonnonsuojelualueella. Alueen maasto kivikkoista hiekkamaata.
Puolustusasema koostuu kahdesta taisteluasemasta, jotka on yhdistetty toisiinsa suoraviivaisella, loivasti kaartuvalla 60 m pitkällä yhdyshaudalla. Hirsiset tukirakenteet ovat hävinneet, mutta joissakin kohdissa on vielä näkyvissä hirsien sitomiseen käytettyjä metallilankalenkkejä. Hautoja on koko puolustusasemassa yhteensä 250 m.
Pohjoisessa taisteluasemassa on noin 50 m taisteluhautaa. Taisteluhaudan rintasuojassa on pieniä sivustasuojia joiden välissä erottuu vielä ampumakoroke. Lisäksi haudassa on yksi suurempi traverssi, joka on malliltaan poikkeuksellinen — traverssin ja rintasuojan väliin on tehty ampumasyvennys. Traverssin taustapuolella on haudan takaseinässä ollut portaat, joista on jäljellä enää syvennys haudan reunassa. Taisteluhautalinjan itäpuolelle kaartuu yhdyshauta.
Eteläisessä taisteluasemassa on 40 m taisteluhautaa, joka on saman mallista kuin pohjoisosassa. Yksi isokokoinen traverssi. Yksi kuoppa, jossa on ollut hirsituenta. Katosta ei näy merkkejä, kyseessä on mahdollisesti avoin tuliasema tai kattamattomaksi jäänyt suojahuone. Kuoppa on rakennettu myöhemmin yhdys-/taisteluhaudan päälle, siten että se katkaisee haudan kulun. Rakenne on kuitenkin ensimmäisen maailmansodan ajalta.

Siikakoski 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Siikakosken itärannasta 140 m itään ja Munkkisaarentiestä 75 m etelään. Kohde on rakennettu matalalle mäenkumpareelle.
Puolustusasemassa on maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja. Hautojen vahvistamisena käytetyt hirret ovat hävinneet mutta niitä sitoneita metallilankasilmukkoja on vielä jäljellä. Hautojen yhteispituus on noin 200 m. Haudoissa on kaksi traverssia, joiden kohdalla on haudan taustaseinässä portaiden paikat.
Kohteen eteläosassa on maahan kaivettu tuliasema. Tuliasema on rakennettu taisteluhaudan päälle myöhemmin. Asema on kuitenkin ensimmäisen maailmansodan ajalta. Aseman sisämitat ovat 8 x 8 m. Siihen johtaa yhdyshauta. Asema on ilmeisesti ollut katettu. Ampuma-aukko on 2,5 m leveä ja sen eteen on raivattu maaleikkauksin suurikokoinen ampumasektori. Ampuma-aukon edessä, aseman sisäpuolella on kuoppa. Tuliasema on tarkoitettu ilmeisesti tykille.
Tuliaseman taustalta kaartuu sen pohjoispuolelle 2,5 m leveä hauta joka päättyy taisteluhaudan rintasuojaan, johon on raivattu ampuma-ala. Kyseessä on mahdollisesti avoin tykkiasema. Tuliaseman takaa pääsee myös sen kaakkoispuolella olleeseen maahan kaivettuun, yhdyshaudan suuntaiseen suojahuoneeseen, jonka koko on 5 x 2 m. Oviaukot ovat olleet huoneen kummassakin päässä. Katto on romahtanut tai purettu. Puolustusaseman itäpuolella on kaksi suorakulmaista kuoppaa.
Suurikokoinen tuliasema on harvinainen linnoituslaitetyyppi Suomen ensimmäisen maailmansodan aikaisissa kenttälinnoitteissa. Vastaavanlaisia tuliasemia tiedetään tällä hetkellä olevan vain Kotkan Kokonkosken ja Siikakosken puolustusasemissa.

Siikakoski 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Siikakosken itärannalla.
Kohteessa on kallioon louhittua ja osin maahan kaivettua taistelu- ja yhdyshautaa. Maahautojen vahvistamisena käytetyt hirret ovat hävinneet. Hautojen yhteispituus on noin 30 m.
Kohteen keskellä on maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu tuliasema. Aseman syvyys on 4 m ja se on ilmeisesti ollut katettu. Asemasta on voitu tulittaa kahteen suuntaan. Ampumasektorien siipivallit ovat 10 m pitkät.
Suurikokoinen tuliasema on harvinainen linnoituslaitetyyppi Suomen ensimmäisen maailmansodan aikaisissa kenttälinnoitteissa. Vastaavanlaisia tuliasemia tiedetään tällä hetkellä olevan vain Kotkan Kokonkosken ja Siikakosken puolustusasemissa.

Siikakoski 3 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee harjun rinteessä Kymijoen Siikakosken itärannalla, noin 50 m päässä rannasta. Kohde on jäänyt osittain Jokipolku-nimisen tien alle, joka halkaisee puolustusaseman kahteen osaan.
Puolustusasemassa on maahan kaivettua taisteluhautaa, jonka hirsiset tukirakenteet ovat hävinneet. Taisteluhautalinjasta erkanee taustalle lyhyt yhdyshautasilmukka, jonka keskellä on suojahuone, jonka katto on hävinnyt.
Kohteen eteläosassa on 6 x 4 m kokoinen maahan kaivettu tuliasema. Asema on todennäköisesti ollut katettu. Puolustusaseman pohjoisosassa on toinen tuliasema, jonka koko on 7 x 8 m. Siinä on ollut ampuma-aukot kahteen suuntaan. Asema on ollut katettu. Ampumasektoreille on tehty kookkaat maaleikkaukset. Aseistuksena on mahdollisesti ollut tykki. Kummatkin tuliasemat on rakennettu paikalle myöhemmin, siten että niiden seinävallit katkaisevat haudan kulun. Asemat on kuitenkin rakennettu ensimmäisen maailmansodan aikana. Kookkaat tuliasemat ovat harvinaisia linnoituslaitteita.
Kohteesta noin 200 m luoteeseen on tien ja joen välillä olevalla alueella pieni betoninen kellari, josta puuttuu katto. Betonin koostumuksen ja rakennustavan perusteella se ei kuitenkaan liity ensimmäisen maailmansodan linnoitteisiin.

Niemenpalontie (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee joenhaaran pohjoispuolella, jossa Kymijoki jakaantuu Langinkoskenhaaraksi ja Korkeakosken suuntaan virtaavaksi Vuolteeksi. Puolustusasema on 30 metrin päässä Kymijoen itärannasta.
Puolustusasemassa on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja taistelu- ja yhdyshautoja. Tukimateriaalina käytetyt hirret ovat hävinneet. Taisteluhautojen pituus on yhteensä 50 metriä. Rintasuojaa on pengerretty voimakkaasti. Kaksi traverssia. Taisteluhaudan rintasuojaan on tehty aukko, josta johtaa ojamaiseksi mataloituva suora hauta joen rantaan. Toinen ojaura johtaa jokeen kohteen eteläpäästä.
Noin 20 metrin etäisyydellä kohteen eteläpäästä on maahan kaivettu pyöreähkö kuoppa, jonka halkaisija on 3 m. Reunat on pengerretty ja oviaukko on etelän suuntaan. Kyseessä saattaa olla vanha kellari tms.
Taisteluhaudan pohjoispäästä 70 m koilliseen on avokalliolle louhittu nelikulmainen kuoppa. Oviaukko on itään päin, josta kuoppaan johtaa lyhyt maahan kaivettu yhdyshauta. Kyseessä on joko suojahuone tai pomminheittimen asema.

Koivukoski (1000009861) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kymijoen Koivukosken keskellä olevassa nimettömässä saaressa. Kohde koostuu saaren lounais- ja pohjoisosissa sijaitsevista taisteluasemista, joita yhdistää saaren itäosan läpi kulkeva yhdyshauta. Hautojen leveys on yläreunastaan keskimäärin 3 m ja pohjalta 1 m. Syvyys on 1,5 m. Hirsiset tukirakenteet ovat hävinneet, mutta niitä sitoneita metallilankalenkkejä on vielä jäljellä.
Eteläosan taisteluasemassa on taisteluhautaa 130 m. Haudan rintasuojassa on ampumakorokkeita, jotka on eroteltu toisistaan pienikokoisilla sivustasuojilla. Keskimäärin 15 m välein hautaan on tehty kookkaampia traversseja. Traverssien kohdalla on haudan takaseinässä yleensä syvennys portaita varten.
Lounaisnurkassa on maahan kaivettu tuliasema. Ampumasektori on epämääräisen muotoinen. Läntisen siipivallin pituus on 10 m. Asema on ollut katettu. Oviaukko on koillisen suuntaan. Taisteluhautalinjasta erkanee taustalle lyhyt yhdyshautalenkki, jossa on maahan kaivettu suojahuone. Pohjoispäässä on toinen suojahuone. Suojahuoneiden hirsirakenteet ja katot ovat hävinneet.
Yhdyshauta taisteluasemien välillä on 350 m pitkä. Sen yli on rakennettu tontille johtava tie sekä pumppuhuoneen pihamaa. Pohjoisosassa hauta on ilmeisesti täyttynyt maa-aineksista näkymättömiin 30 m matkalla. Yhdyshaudan eteläpuolella, pihamaalle johtavan tien luoteispuolella on kaksi pyöreää kuoppaa. Kuoppien reunoilla on matalat maavallit.
Pohjoisosan taisteluasemassa on jäljellä taisteluhautaa 100 m. Haudassa on kaksi traverssia. Taisteluhautalinjasta erkanee taustalle lyhyt yhdyshautalenkki, jossa on maahan kaivettu sortunut suojahuone. Saaren pohjoisosan rantaa on louhittu leveämmäksi ja padolle on rakennettu tie, jolloin osa haudoista on tuhoutunut. Koillisnurkasta löytyy epämääräisiä rakenteita ja kuoppa, joka saattaa olla suojahuone.

Rankki 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen valonheitinasema. Se sijaitsee Rankin lounaisosassa avokallion jyrkässä itärinteessä.
Valonheittimen suoja- ja valaisuasema ovat nelikulmaisessa betonitornissa. Tornin korkeus on noin 5 metriä. Valonheitin on ollut suoja-asemassaan tornin alakerrassa, josta se on nostettu ylös valaisuasemaan käsikäyttöisellä nostotasolla. Suoja-aseman edessä on pieni eteinen, jonka keskellä on vinssilaite.
Tornin huipulla valaisuasemassa on kaksiosainen harjakatto, joka on voitu avata, kun valonheitin on nostettu ylös. Katon alla on kallion laen puoleisella seinällä matalat saranoidut teräsluukut. Valonheitin on voitu ilmeisesti siirtää kalliolle esim. kiskoja pitkin avaamalla nämä luukut. Kiskoja ei ole enää näkyvissä.
Valaisuaseman luoteispuolella on kallion laella ollut puinen tähystystorni, josta valonheitintä on ohjattu. Tornista on jäljellä enää rautakoukkuja kalliossa. Valonheittimen voima-asema on ollut erillisessä rakennuksessa suoja-aseman koillispuolella.

Tirikka (Kulkuväylät)
Historiallinen; Suur-Ahvenkoskessa olevan pienen Tirikan saaren pohjoispäässä sijaitsee kiviharkoista kylmämuurattu, suurikokoinen kiviarkku, joka on jäännös Suureen rantatiehen liittyneestä sillasta. Toinen arkku on vastarannalla Ahvenkosken puolella.

Väärämäki (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kallion päällä on kolme, mahdollisesti neljä matalaa röykkiötä. Röykkiöistä yksi on muodoltaan neliskanttinen. Sen koko on noin 4 x 4 metriä ja siitä on jäljellä vain reunakivet. Yhdestä sammalen peittämästä röykkiöstä on löytynyt putkikirves. Kalliota kiertää alempana kiviaita.

Kirkkovuori (1000010289) (Puolustusvarustukset)
Rautakautinen; Kirkkovuoren seinämät ovat lähes pystysuorat. Vain eteläreuna on loivempi. Kirkkovuorelta avautuu näkymät ympäröivän puuston latvojen tasolta kauas joka suuntaan.
Kirkkovuoren laen länsireunalta on löytynyt putkikirves ja tappikirves. Löytöpaikalla ei ole löytäjän mukaan mitään rakenteita. Kirveet löytyivät 9 metrin etäisyydellä toisistaan heti turpeen alta rapautumissorasta.
Kirkkovuori on todennäköinen linnavuori. Se on hyvin jyrkkärinteinen ja sen laelle pääsee eteläreunan alemman kalliotasanteen kautta rapautumissoraan muodostunutta pengerrettyä polkua pitkin.
Kirkkovuoren juurella, kaakkoisosassa, on kivirakenteita: kivikasa (halkaisija 5 m), johon liittyy kylmämuurattu kiviperustus, ja kaksi siirtolohkareiden/kallioseinämien väliin tehtyä puolikaarenmuotista kivikaarta.

Riuksilta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken lounaisosasta, Karjasaarta länsipuolitse kiertävän Kymijoen uoman länsirannalta löytyi rakennuksen perustuksia kaivettaessa kaksi kourutalttaa liedeltä vaikuttaneesta kiveyksestä 1950-luvun alussa. Kolmas taltta löytyi pellolta noin 200 metriä rakennuksista kaakkoon. Kyseessä on todennäköisesti kivikautinen asuinpaikka, mutta se on ainakin osittain tuhoutunut rakennustöiden yhteydessä.

Peippola 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee noin 70 metriä Karhula–Anjala -tien (Hurukselantie) länsipuolella, noin 200 metriä luoteeseen Peippola 1 asuinpaikan luoteispäästä. Maasto viettää loivasti länteen. Kasvillisuus on sammalpohjaista kuusikkoa, maaperä on hiekkaa. Alempana rinteessä maaperä muuttuu saveksi. Inventoinnissa tehdyssä koekuopituksessa saatiin löytöinä kampakeramiikkaa sekä pii- ja kvartsi-iskoksia. Kohde rajautuu pohjoisessa ja idässä kivikkoon, länsi ja eteläpuolen rajat määriteltiin koekuopittamalla.

Hurpun kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Hurpun raja-asemasta noin 250 metriä pohjoiseen, metsän ja rantakivikon rajalla sijaitsee ”Hurpun kiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 2 metriä korkean, kartiomaisen kiven itäsivulla on venäläisten risti ja vuosiluku 1722, länsisivulla on ruotsalaisten kruunu ja F-kirjain. Kivi on varustettu kotiseutulautakunnan toimesta kilvellä.

Heijarinkivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylässä noin 650 metriä kirkosta luoteeseen sijaitsee ”Heijarinkiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 3 metriä korkean ja 6 metriä pitkän kiven koillissivulla on venäläisten hakkaus: ???? ja vuosiluku 1722. Ruotsalaisia hakkauksia ei ole.

Itäkivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylässä noin 650 metriä kirkosta pohjoiseen, vetisellä niityllä sijaitsee ”Itäkiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 2,5 metriä korkean ja 6 metriä pitkän kiven eteläsivulla on venäläisten hakkaus: risti, ???? ja vuosiluku 1723 ???. Ruotsalaiset hakkaukset ovat kiven länsisivulla: kruunu ja F-kirjain. Kohde on merkitty peruskarttaan.

Everstienkivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylässä noin 870 metriä kirkosta pohjoiseen, vetisen niityn luoteislaidalla sijaitsee ”Everstienkiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 1 x 2 x 2 metrin kokoisen kiven eteläsivulla on venäläisten hakkaus: kaksi ristiä, joista toisessa on vuosiluku 1723 ja toisessa 1727, ilmeisesti kyseisenä vuonna pidetyn maantarkastuksen eli revision muistoksi. Ruotsalaiset hakkaukset ovat kiven länsisivulla: kruunu ja F-kirjain. Kohde on merkitty peruskarttaan.

Alapihlajan kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ala-Pihlajan kylässä, Porolahden pohjoisrannalla on Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 4 metriä korkean kallion länsisivulla noin 2-2,5 metrin korkeudessa on venäläisten hakkaus: ???? ja vuosiluku 1722. Ruotsalaisia hakkauksia ei ole.

Sahantauksen kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Virojoen keskustan ja VT 7:n luoteispuolella, Säkäjärventiestä noin 120 metriä itään, Virojen itärannalla tiheässä kuusikossa sijaitsee ”Sahantauksenkiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 1,5 x 2 x 2 metriä kokoisen kiven kaakkoissivulla on venäläisten hakkaus: ???? ja vuosiluku 1723. Ruotsalaiset hakkaukset ovat kiven luoteissivulla: heikosti erottuva kruunu ja F-kirjain.

Lepkankaan kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Virojoen keskustan ja VT 7:n luoteispuolella, Säkäjärventiestä noin 70 metriä länteen sijaitsee ”Lepkankaankiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Suuren siirtolohkareen kaakkoissivulla on venäläisten hakkaus: ???? ja vuosiluku 1722. Ruotsalaisia hakkauksia ei ole. Kohde on merkitty peruskarttaan.

Käyhkäntien kivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Vaalimaalta Kotolaan vievästä maantiestä noin 600 metriä koilliseen, metsätien ja polun risteyksessä sijaitsee ”Käyhkäntien kiveksi” kutsuttu Uudenkaupungin rauhan rajakivi. Noin 1 x 8 x 4 metriä kokoisen kiven kaakkoissivulla ovat sekä venäläisten hakkaus: ???? ja vuosiluku 1722 että ruotsalaisten hakkaus: kruunu ja F-kirjain. Kohde on merkitty peruskarttaan.

Hämeenkylän louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään avautuvan Rautalanlahden koko itäinen ranta-alue Hämeenkylän kohdalla ja siitä etelään voidaan katsoa yhtenäiseksi louhosalueeksi. Kivilouhosalue käsittää 12 virolahtelaisten ja venäläisten kivimiesten käyttämää louhospaikkaa eli lompkaa, joiden viimeisin käyttö ajoittuu 1800-luvun lopulle ja 1900-luvun alkuun. Vuoden 2023 inventoinnissa (Suhonen ja Taivainen) kohteelle määritettiin aluerajaus, joka koostuu neljästä erillisestä alueesta. Aluerajaus perustuu maastotarkastukseen ja lidar 5p aineistoon.
Alakohteiksi voidaan määritellä seuraavat yksittäiset louhospaikat (etelästä pohjoiseen). Alakohteiden nimet perustuvat E. Raunion kertomukseen (1965 ja karttaliitteeseen 1971) ks. kuvaukset alakohteissa:
1. Maunon lompka P: 6713499 I: 542756 (ETRS-TM35FIN)
2. Männynrannan lompka P: 6714023 I: 542713
6. Aholoiden louhos P: 6714995 I: 542251
7. Hämeenkylän pieni louhos P: 6715066 I: 542216
8. Kristian Dufvan louhos P: 6715246 I: 542198
9. Joonas Dufvan louhos P: 6715312 I: 542148
10. Leikonkallion louhos P: 6715433 I: 542023

Hakiavanniemen louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään avautuvaan Rautalanlahteen pistävällä Hakiavanniemellä on useita pienehköjä louhoksia. Niemeä voidaan pitää yhtenäisenä louhosalueena sen kapeimmalta kohdalta länteen olevalta noin 5 ha:n alalta. Louhinnan niemellä on todennäköisesti aloittanut Juho Tavast 1850-luvun loppupuolella, ja paikkakuntalaiset (mm. Martti Kyckling, Anton ja Taneli Ahola) jatkoivat louhintaa vuoteen 1917 asti. Hakiavanniemen kivi oli suhteellisen huonolaatuista ja helposti rapautuvaa. Sitä käytettiin pääasiassa kiilakivenä mm. Kronstedtin telakalla. Lastauslaitureita oli niemen pohjoisrannalla kuusi ja etelärannalla ainakin neljä.
Vuoden 2023 inventoinnissa havaittiin, että laajahkolla ja osin epäyhtenäisellä louhosalueella on runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Asunnot sijaitsevat usein louhosten sisäpuolella, louhituilla alueilla. Louhosten vanhat laiturit ovat monin paikoin edelleen käytössä ja vaikuttaa siltä, että niitä on tähän käyttöön kunnostettukin.

Korpisaaren louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylän edustalla oleva Korpisaari on kauttaaltaan louhosalueiden rikkoma. Saaren lukuisista louhospaikoista vanhimmat ovat todennäköisesti 1700-luvun alkupuolelta (Raunio 1965). Vuonna 1855 Englannin laivasto upotti 30 parkkaa Korpisaaren pohjoispuolella. 1900-luvun alussa Martti Kyckling louhi saaren pohjoispäätä. Osa kivestä hakattiin ”puhtaaksi”, osa kuljetettiin kiilakiveksi Kronstadtin telakalle. Myös Santeri Louhisto on lyhyen aikaa ottanut sepeliä saaresta.
Louhosalueita on kaikkialla saaren rannoilla. Pohjoispäätä lukuun ottamatta kiveä on louhittu lähes yksinomaan vakokiilamenetelmällä. Erityisesti saaren lounaispään louhokset ovat näyttäviä, lohkottujen kallioseinämien ollessa yli 10 metriä korkeita. Saarella on myös ollut useita rakennuksia, joiden pohjia on edelleen näkyvissä. Perimätiedon mukaan saarella on venäläisten vankikasarmien lisäksi ollut myös kirkko. Merkkejä vankikasarmeista tai kirkosta ei kuitenkaan ole löydetty. Myöhemmin Korpisaarella oli Hämeenkylän louhoksilla työskentelevien asuntoja.
Saaren länsi- ja lounaisrannoilla sijaitsee veden alla louhoksiin liittyvien lastauslaitureiden jäänteitä. Niitä on todennäköisesti myös muilla rannoilla ruovikoiden peitossa.

Tinkasen louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Tinkasen louhos on sijainnut Hinkkajärvestä Klamilanlahteen laskevan Päkinojan itärannalla. Virolahden Hämeenkylän työosuuskunta louhi Tinkasen kallioita Kiviliike Zimmermannin laskuun noin vuonna 1910. Samana vuonna ilmestyneessä lehtiuutisessa kerrotaan, että työosuuskunnan tehtävänä oli irrottaa kivi ja venäjältä saapuvien noin 50 kivimiehen tehtävänä oli hakata kappaleet sileiksi. Kiveä käytettiin Pietarin Nevansiltaan. Kivi lastattiin noin kilometrin päässä louhoksesta olevien Souvion ja Tervasaaren rannoilta.

Tuntinniemen louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Tuntinniemen louhos sijaitsee Virolahden kirkonkylästä etelään avautuva Rautalanselän länsirannalla Hevonniemen ja Pyterlahden louhosten lounaispuolella. Louhosalue käsittää Tuntinniemen kärjestä noin 200 metriä pitkän ja 25 metriä leveän alueen.

Hepokallion ja Kirskallionniemen väliset louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään aukeavan Rautalanselän länsirannalla, Hepokallion ja Kirskallionniemen välissä on viisi pientä louhosaluetta eli lompkaa, jotka ovat olleet käytössä 1700-luvun lopulta 1900-luvun alkuun.
Erilliskohteiksi voidaan määritellä seuraavat yksittäiset louhospaikat (koordinaatit louhosalueiden keskipisteistä):
1. Santaniemen etulompka (pkoo: 6716513, ikoo: 3539517) sijaitsee noin 1,3 km Pyterlahden louhoksesta lounaaseen. Louhoksen on todennäköisesti perustanut Timofei Semeonowitsh Lukianof (”Pissari”) noin v. 1890. Hän lopetti louhoksen käytön noin v. 1912, jonka jälkeen Martti Kyckling teetätti louhoksen hylkykivistä sepeliä noin vuoteen1914. Kivi irrotettiin poraamalla. Lompkan lastauslaituri oli Virolahden pisimpiä ellei pisin; samaa laituria käytti myös Santaniemen eteläpuolella oleva Hopialompka. Rannansuuntaisesti kulki pitkä kuljetusrata. ”Pissari” rakennutti myös Siipioravanvuoren pohjoisrinnettä seuraavan tien louhokselleen. 1900-luvun alussa louhoksella työskenteli noin 15 miestä ja toistakymmentä naista, etupäässä venäläisiä. Louhoksen konttorirakennus oli jäljellä vielä 1980-luvulla. Lisäksi paikalla oli kaksi asuinrakennusta työmiehiä varten, paja, sysikoppi ja hirsinen varastorakennus.
2. Hopialompka (pkoo: 6716336, ikoo: 3539581) oli myös Timofei Lukianofin aloittama 1890-luvulla. Työt loppuivat noin vuonna 1900, jonka jälkeen Martti Kyckling teetti hylkykivistä sepeliä. Paikalla on jäljellä valmiiksi pinottua kiilakiveä.
3. Rivilompka (pkoo: 6716037, ikoo: 3539740) oli myös Lukianoffin perustama. Louhoksella oli oma noin 100 metriä pitkä lastauslaituri, varastorakennus ja paja.
4. Relovan (Artsinan) lompka (pkoo: 6715775, ikoo: 3539766) on todennäköisesti ollut käytössä 1800-luvun alkuvuosikymmeninä. Kivi irrotettiin vakokiilamenetelmällä. Noin 100 metriä pitkä lastauslaituri on ollut louhoksen pohjoisosassa olevassa niemessä. Laiturin rakensi uudelleen Martti Kyckling 1912?14, hyödyntäessään louhoksen hylkykiviä.
5. Ryövärniemen louhos (pkoo: 6715260, ikoo: 3539624) on pieni louhos, jota on ilmeisesti hyödynnetty kahteen otteeseen 1700-luvulla ja 1880-luvulla (Raunio 1965). Kiven irrotuksessa käytettiin vakokiilamenetelmän lisäksi myös porausta. Paikalla on ollut kaksi lastauslaituria.

Varpusaaren louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylän edustalla olevan Varpusaaren eteläinen osa on lähes yhtenäistä louhosaluetta. Vanhimmat louhoksista ovat 1700-luvulta ja todennäköisesti vankityömaita (Raunio 1965). Kivi on Varpusaaressa irrotettu lähes yksinomaan vakokiilausmenetelmällä, joskin joitakin porausjälkiä on myös havaittavissa.
Itä-Suomen Graniitti Oy perusti vuonna 1902 suuremman louhoksen Varpusaarelle, mutta yhtiö lopetti toimintansa vararikkoon vuonna 1913. Varpusaarella työskenneltiin lähes ympärivuotisesti. Louhoksesta toimitettiin lähinnä sepelikiveä Pietariin, mutta myös esim. muuri- ja laivanaluskiviä Kronstadtin telakalle. Louhoksen eteläpuolella sijaitsi kaksi hirsistä rakennusta, konttori ja työmiesten asuinrakennus. Lastauslaitureita on saaren rannoilla ollut ainakin 7-8.

Karhusaaren louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään aukeavaan Rautalanselkään pistävän Hailniemen pohjoispuolella on pieni Karhusaari, jota on louhittu kahdessa eri vaiheessa. Saaren etelä- ja itärannoilta kivet on irrotettu ja pienennetty vakokiilamenetelmällä, mahdollisesti jo 1700-luvun puolivälissä (Raunio 1965). Pohjois- ja länsirannoilla kiveä on irrotettu poraamalla, ilmeisesti vuosien 1860-80 tienoilla. Vuosina 1911-12 saaren hylkykivistä tehtiin sepeliä, jota laivattiin Pietariin. Lastauspaikkoja on saaren rannoilla ollut ainakin kuusi.

Kormusaaren louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään aukeavaan Rautalanselkään pistävän Hailniemen pohjoispuolella on pieni Kormusaari, jonka kallioista on kiveä louhittu paikoin yli kolme metriä paksu kerros. Louhinta on työmenetelmistä päätellen alkanut vankityönä 1700-luvun alussa ja päättynyt 1800-luvun alkupuolella (Raunio 1965). Vuosina 1911–12 saaren hylkykivistä tehtiin sepeliä Kronstadtin telakan tarpeisiin. Saaren länsirannalla on useita rakennuksen paikkoihin viittaavia kumpareita.

Kinttukallion kivilouhimo (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; 1800-luvulla toiminut Kinttukallion kivilouhimo sijaitsee Sydänkylän lounaispuolella, aivan Virolahden ja Haminan rajan tuntumassa, Kinttukallio –nimisen kalliopaljastuman etelärinteellä. Kiveä on irrotettu pääasiassa meislaamalla ja kiiloilla Pietariin vietäväksi.

Kolmikannankangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Miehikkälän kaakkoisosassa, Kolmikannankankaan koillisreunalla, Urpalanjoen eteläpuolella, noin 150 metriä Suomen ja Venäjän rajasta, koilliseen viettävällä hiekkaisella metsärinteellä.
Rinteen päällä on suurehko hiekanottoalue. Kohde sijaitsee muinaisen merenlahden rannalla 20 m mpy korkeudella, selkeästi erottuvan terassin päällä. Rinnettä kohtisuoraan leikkaavan metsäautotien koillispuolelle tehdyissä koepistoissa ja koekuopassa havaittiin 50-60 cm paksu kulttuurikerros, koekuopasta saatiin löytöinä kvartsia ja palanutta luuta. Kvartsilöytöjä tehtiin myös metsäautotien leikkauksista. Tien luoteispuolella havaittiin rinteessä erikokoisia painanteita, mutta niihin tehdyissä koekuopissa ei havaittu kulttuurikerroksia eikä saatu löytöjä.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Villasiinpolven asuinpaikka noin 960 metriä Kolmikankaankankaasta pohjoiseen. Vuoden 2007 inventoinnissa havaittu Vainiolan kvartsilöytöpaikka sijaitsee Kolmikannankankaasta 1,3 kilometriä pohjoiseen.

Kumpula (1000010926) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän kaakkoisosassa, heti Lappeenrannantien ja Rantalantien risteyksen koillispuolella olevalla pellolla. Pellossa on selkeästi nähtävissä 20 m mpy korkeuskäyrän terassi, jonka päällä suoritetussa pintapoiminnassa löydettiin useita kvartsi-iskoksia.
Kohde on aikoinaan sijainnut muinaisen Litorinameren sisämaahan työntyvän lahden salmikohdan länsirannalla, nykyään salmikohdassa virtaa aikoinaan mahdollisesti osana muinaista merenlahtea olleen Tuorusjärven lasku-uoma.
Kvartsilöytöjä otettiin talteen noin 60 x 60 m alueelta itään loivasti laskevalta peltorinteeltä, joka jää 20 m mpy:n korkeuskäyrän ja Rantalantien väliin, etelässä alue rajoittuu Lappeenrannantiehen. Asuinpaikka-alue on mahdollisesti jatkunut etelään, mutta nämä alueet ovat todennäköisesti tuhoutuneet Lappeenrannantien rakentamisen yhteydessä, myös tien eteläpuolella oleva 20 m mpy terassin päällinen alue on rakennettua. Kvartsien löytöalueelle tehtyjen kairauksieen perusteella on mahdollista, että kivikautista kulttuurikerrosta on osittain säilynyt.
Lähin kivikautinen asuinpaikka on vuoden 2007 inventoinnissa havaittu Vainiolan kvartsilöytöpaikka, joka sijaitsee Kumpulasta 1,5 kilometriä kaakkoon.

Hailniemen louhosalue (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylältä etelään aukeavaan Rautalanselkään pistävän Hailniemen louhosalue on ollut käytössä 1700-luvulta 1900-luvulle. Erilliskohteiksi voidaan määritellä seuraavat yksittäiset louhospaikat (koordinaatit louhosalueiden keskipisteistä):
1. Toropovan vuoren louhokset (pkoo: 6713530, ikoo: 3539957) ovat levittäytyneet Hailniemen luoteiskulmassa olevan kalliokouhouman rinteille. Louhoksilla on käytetty etupäässä vakokiilamenetelmää, ja ne ovat olleet ilmeisesti Hailniemen vankileirin käytössä vielä 1800-luvun jälkipuoliskolla (Raunio 1965). Vuoren itäpuolella olevalta laakealta kalliolta on myös laajalta alalta irrotettu pintakiveä paikoin jopa 2-3 metrin paksuudelta. Vakokiilauksen jälkien lisäksi havaittavissa on jonkin verran ohuen poran jälkiä. Pohjoisrannalla on ainakin yhden lastauslaiturin ja kivikarsinan rauniot.
2. Hailniemen vankileirialue (pkoo: 6713194, ikoo: 3540380) on noin 4 hehtaarin kokoinen alue Hailniemen keskellä kulkevan tien eteläpuolella. Alueen keskellä on sileään kallioon hakattuina kolme aurinkokelloa, joiden lähellä on kaksi halkaisijaltaan noin 10 cm:n kokoista poranreikää. Poranreikien on arveltu olevan piiskaustolppien paikkoja (Raunio 1965). Vankileirin lähistöllä on rakennusten pohjia ja ainakin 28 pientä kivikarsinaa (työläisten asuntojen pohjia?). Alueella on myös kaivantoja, jotka saattavat olla vanhojen puolustusvarustusten jäännöksiä. Kiveä on leiriä ympäröivistä kallioista irrotettu lähes yksinomaan vakokiilamenetelmällä, mutta joitakin paksun poran jälkiä on havaittavissa. Irrotettu kivi on ilmeisesti kuljetettu ns. Pitkänristanassa olleen lastauslaiturin kautta. Vankityömaa on toiminut ainakin koko 1700-luvun (Raunio 1965). Hailniemen pohjoispuolella olevalla pienellä Katajaluodolla on perimätiedon mukaan ollut ”venäläisten hautausmaa”.
3. Itä-Suomen Graniitti Oy:n louhos (pkoo: 6712538, ikoo: 3541089) on aivan Hailniemen kaakkoiskärjessä ollut pienehkö louhos, joka oli käytössä noin 1902-13. Louhittu kivi kuljetettiin rataa myöten lastauslaiturille, jonka päässä oli ”nostoraana”.
Lisäksi alueella on muita alakohteita, mm. kaksi hiilimiilua ja kivityömiesten asunto. Ks. alakohteet.

Korpiranta 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän itäosassa 700 m Suur-Miehikkälän kylän eteläpuolella sijaitsevan Korpirannan tilan mailla. Asuinpaikka sijaitsee kaakkoon suuntautuvalla peltoterassilla 35 m korkeuskäyrän muodostaman niemen kärjessä noin 95 m päässä Virojoesta. Asuinpaikka saattaa jatkua sen pohjoispuolella alkavalle mäntykankaalle. Maanomistaja oli aiemmin löytänyt paikalta hiotun kivikirveen terän, inventoinnin yhteydessä pelto oli ummessa eikä paikalta saatu muita löytöjä. Korpiranta 2 on osa mahdollisesti suurempaa mesoliittista asuinpaikka aluetta, jonka se muodostaa yhdessä Korpiranta 1 ja 3 kanssa. Alueen ajoitusta mesoliittiseksi tukevat asuinpaikkojen korkeudet 35-40 m mpy sekä kvartsimateriaalin suuri määrä ja keramiikan puutuminen aineistosta kokonaan. Korpiranta 2:stä kaakkoon Virojoen itäpuolella noin 150 metrin etäisyydellä sijaitsevat myös 2007 inventoinnissa löydetyt Halkoniemi 1 ja 2 kivikautiset asuinpaikat.

Sorvainvuori (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Sorvainvuoren kaakkoisreunalla 40 m mpy:n korkeuskäyrällä, Suur-Miehikkälän tien varrella 2 km Suur-Miehikkälän kylästä etelään. Tien länsipuolella olevasta tienleikkauksesta sekä itäpuolella olevasta hiekkaisesta pellosta löytyi kvartsi-iskoksia. Suur-Miehikkälän tie leikkaa 40 m mpy terassin reunan ja lienee tuhonnut osan asuinpaikasta, mahdollista säilynyttä aluetta voi olla jäjellä tien molemmin puolin. Lähin kivikautinen asuinpaikka on vuoden 2007 inventoinnissa löydetty Korpiranta 1-3 asuinpaikka alue, joka kohteesta 1.2 km koilliseen.

Sumarinsaaren louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Vilkkilän kylän edustalla Ruonaanlahdessa olevan Sumarinsaaren kivilouhoksia pidetään Virolahden vanhimpiin kuuluvina (Raunio 1965). Kiveä on louhittu mahdollisesti vankityövoimalla jo 1700-luvun alussa. Vankityövoimaan viittaavat saarella havaitut kivikarsinat, jotka ovat ilmeisesti työläisten asumusten pohjia. Perimätiedon mukaan saarella työskenteli 1800-luvulla paljon aunuslaisia. 1800-luvun puolivälissä Sumarilla pitivät louhospaikkaa eli lompkaa Vilkin veljekset ja Matti Nakari. Heidän jälkeensä 1860-70 –luvuilla saarelta louhi kiveä Anton Kiiski. Louhimismenetelminä on käytetty sekä vakokiilausta että porausta. Lastauslaitureita kuljetusratoineen on ollut ainakin Saunaniemen salmessa ja saaren itärannalla. Saarella on louhimisjälkien ohella useita rakennusten pohjia, esim. Saunaniemellä on 3-4 rakennuspohjan rivi. Saaren korkeimmalla kohdalla on perimätiedon mukaan ollut kirkko.

Hietala (1000010936) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Muurikkalan kylästä noin 1 km itään, Urpalanjoen itärannalla. Hietalan talon länsipuolella, 20 - 25 metriä merenpinnan yläpuolella olevalla pienialaisella hiekkaterassilla, pellon ja talon piha-alueen välissä on kivikautinen asuinpaikka. Asuinpaikka on sijainnut muinaisen merenlahden pienen poukaman pohjoisrannalla. Pintalöytöinä poimittiin kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Peltopientareen leikkauksessa havaittiin 10 - 15 cm paksu, tumma kulttuurikerros. Asuinpaikka saattaa jatkua rinteessä olevan Hietalan talon takapihalle, peltoalueella ei havaittu löytöjä. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa.

Kotisuo 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Muurikkalan kylästä noin 2,2 km kaakkoon, noin 300 metriä Urpalanjoesta itään olevalla kuivalla mäntykankaalla, jonka läpi Tohmonmäentie kulkee. Luoteeseen viettävällä rinteellä, noin 20 m mpy olevan terassin reunalla on kivikautinen asuinpaikka. Tienleikkauksista saatiin löytöinä kvartsia ja palanutta luuta. Löytöalueen kohdalla oli havaittavissa myös ohut kulttuurikerros. Tien molemmille sivuille on kasattu ilmeisesti tien teon tai parannuksen yhteydessä hiekkaa, ja tietä ympäröivällä mäntykankaalla on suoritettu metsä-äestystä. Lisäksi asuinpaikan läpi on kaivettu juoksuhauta. Alueella on myös useita kuoppia, jotka ovat syntyneet todennäköisesti puiden poiston yhteydessä.

Kotisuo 2 (1000010938) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee rajavyöhykkeellä Muurikkalan kylästä noin 3 km kaakkoon, Kotisuon pohjoispuolella olevan hiekkakuopan itäreunalla. Hiekkakuopan leikkauksesta ja leikkauksen vieressä kulkevalta metsätieltä saatiin löytöinä kvartsi-iskoksia. Paikalla sijainnut kivikautinen asuinpaikka on todennäköisesti suurelta osin tuhoutunut hiekanotossa, mutta metsätien alla saattaa olla säilyneenä löytökerroksia. Kotisuo 1:n kivikautinen asuinpaikka sijaitsee noin 600 metriä luoteeseen.

Mäkelä (1000010939) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Suur-Miehikkälästä noin kilometri kaakkoon, Virojoesta 300 metriä itään olevalla hiekkaisella peltorinteellä. Paikalta saatiin pintapoimintalöytöinä kvartsi-iskoksia; löytöalueet erottuvat pellossa muita alueita hiekkaisempina. Kohteella ei havaittu merkkejä kulttuurikerroksesta.

Kirskallionniemen louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virojoen edustalta etelään aukeavaan Rautalanselkään pistävän Kirskallionniemen louhosalue on ollut käytössä 1700-luvulta vuoteen 1913. Erilliskohteiksi voidaan määritellä seuraavat louhospaikat (koordinaatit louhosalueiden keskipisteistä):
1. Kangasaluksen louhokset (pkoo: 6714446, ikoo: 3539693) on koko Kirskallionniemen pohjoisrannan käsittävä louhosalue. Rannalla on jälkiä kahdesta lastauslaiturista, joista toinen on ollut noin 40 metriä pitkä. Pitkin rantaa on kulkenut noin 100 metriä pitkä kuljetusrata, jonka varrella on paljon hylkykiveä. Kivi on irrotettu lähes yksinomaan vakokiilamenetelmää käyttäen. Louhosaluetta on pidetty Virolahden vanhimpiin kuuluvana, töiden on oletettu alkaneen paikalla jo vuoden 1710 tienoilla (Raunio 1965). Viimeksi louhosta on käyttänyt Itä-Suomen Graniitti Oy, jonka toiminta loppui 1913. Lännenpuoleinen lopetusseinä on kauttaaltaan yli neljä metriä korkea.
2. Kirskallionniemen louhokset (pkoo: 6714094, ikoo: 3539915) ovat niemen kärjessä olevat kolme suurta louhospaikkaa. Vanhimmat niemen kärjen louhoksista on otettu käyttöön ilmeisesti 1800-luvun alkupuolella. Kiveä on louhittu käyttäen pätkittäistä vakokiilamenetelmää. Suurin osa louhoksista on kuitenkin Joonas Dufvan aloittamia 1800-luvun jälkipuoliskolla. Alueelta louhittiin jonkin verran kiveä vielä 1917. Rannalla on jälkiä useista lastauslaitureista.
Vuoden 2015 inventoinnissa havaittiin useita louhoksen kallioleikkauksia. Peruskartalle merkattu louhikko on suurimmaksi osaksi louhittuja kiviä, joko louhosjätettä(raakkua) tai niille sijoilleen jääneitä valmiita lohkokiviä. Useissa lohkareikon kivissä on porauksen jälkiä, samoin kuin kallioleikkauksissa. Lohkottuja kiviä on myös rantavedessä, keskittyen erityisesti esitetyn muinaisjäännösrajauksen itä- ja länsiosiin. Rantavedessä olevat lohkokivikeskittymät voivat olla jäänteitä lastauslaitureista, mutta varmuutta siihen ei saatu. Paikalla oleva kesäasunto ja sille johtava tie on mitä ilmeisimmin rakennettu muinaisjäännöksen päälle.
Mökkitien koillispuolella olevalla rinteellä sijaitsee noin 20 metrin mittainen, luode-kaakko suuntainen, sik-sak taitteinen juoksuhauta. Juoksuhauta on syvimmilläänkin alle metrin syvä, maksimileveys on samaa luokkaa. Juoksuhauta liittynee toiseen maailmansotaan.
Muinaisjäännösrajaus perustuu maastossa havaittuihin louhoksen kallioleikkauksiin, lohkokivikeskittymiin sekä rantavedessä oleviin lohkokiviin. On mahdollista, että louhosalue jatkuu erillisinä louhosalueina maastossa tarkastettua aluetta ulommas, kaakkoon sekä luoteeseen. Joka tapauksessa louhosalue ei jatku yhtenäisenä kumpaankaan mainittuun suuntaan.

Sittasaaren louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virojoen edustalla sijaitsevan Sittasaaren eli Huvisaaren kuuden hehtaarin pinta-alasta on noin neljän hehtaarin laajuista aluetta louhittu 1700-luvun alusta 1900-luvun alkuun. Louhinta on alkanut Venäjän valtion vankityömaan toimesta 1710-luvulla (Raunio 1965). Vankityömaa lakkautettiin vuosien 1860?70 tienoilla, ja sen jälkeen saarella oli joko Venäjän valtion tai venäläisten urakoitsijoiden palkkatyömaita. 1900-luvun alussa (1911?16?) Martti Kyckling louhi saarta ja kuljetti mm. kiilakiveä Kronstadtin kuivatelakalle. Kiveä on lastattu laivoihin ainakin 17 eri paikasta.
Sittasaaren pitkä louhintahistoria on jättänyt monia erilaisista louhintatavoista kertovia jälkiä, joiden lisäksi saarella on lukuisia rakennusten pohjia. Saaren kaakkoisrannassa on ollut useita suuria rakennuksia; etelärannalla on pienehköjen asumusten pohjia. Vielä 1800-luvun jälkipuoliskolla saarella oli myös pieni kirkko. Perimätiedon mukaan vankityömaan hautausmaa oli Sittasaaren luoteispuolella olevalla pienellä Spitali –nimisellä saarella.

Halkoniitty 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 1,35 km Suur-Miehikkälästä eteläkaakkoon, 100 metriä Virojoesta itään ja 150 metriä Mäkelän talosta etelään, mäntyä kasvavan metsäsaarekkeen reunalla. Paikalta löydettiin kvartsi-iskoksia metsäsaarekkeen ja pellon rajalta. Pelto oli inventointiajankohtana heinällä, joten pintapoimintaa ei voitu suorittaa. Asuinpaikka saattaa jatkua metsäsaarekkeeseen, paikalla havaittiin ohut mahdollinen kulttuurikerros. Maaperä paikalla on hiesua/hiesumoreenia. Halkoniitty 2 sijaitsee paikasta noin 180 metriä luoteeseen.

Halkoniitty 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 1,1 km Suur-Miehikkälästä eteläkaakkoon, Mäkelän talon länsipuolella Virojokeen laskevan kallioisen hiekkamoreenikumpareen lounaisreunalla. Savipellon ympäröimän kumpareen jyrkäksi leikatulta ja osaksi kuoritulta länsi/lounaisreunalta löydettiin useita kvartsi-iskoksia. Osa kohteesta on ilmeisesti tuhoutunut kumpareen reunojen leikkauksessa, mutta pieni osa on mahdollisesti säilynyt kumpareella olevan kallion ja leikkauksen välisellä alueella. Halkoniitty 1 sijaitsee paikasta noin 180 m kaakkoon.

Rikkola (1000010944) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 700 metriä Suur-Miehikkälän kyläkeskuksesta eteläkaakkoon, 100 metriä Virojoesta, jokeen laskevalla lounaaseen avautuvalla kahdella hiekkaisella peltorinteellä, joiden välissä on metsäsaareke. Asuinpaikka sijoittuu 35-40 m mpy olevalle terassille. Paikalta löydettiin kvartsia noin 120 x 30 metrin laajuiselta alueelta. Suurin osa löydöistä havaittiin peltorinteessä, mutta kvartsi-iskoksia löytyi myös alueen eteläpäässä alkavan metsän ja tien leikkauksessa. Peltojen välissä sijaitsevalla metsäsaarekkeella on mahdollisesti säilynyt kulttuurikerrosta; paikalle tehdystä 50 x 50 cm koepistosta saatiin myös löytöinä kvartsi-iskoksia. Peltoon tehdyissä kairauksissa ei havaittu kulttuurikerrosta.

Vuorela (1000010945) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 1,27 km Suur-Miehikkälän kyläkeskuksesta lounaaseen, etelään aukeavalla hiekkaisella peltorinteellä Anttimäentien eteläpuolella, 40 m mpy olevalla terassilla. Pellolta löydettiin pintapoiminnassa useita kvartsi-iskoksia ja yksi –ydin; löytöalueet erottuvat pellossa hiekkaisempina kohtina. Paikalla ei havaittu kulttuurikerrosta. Kyseiseltä pellolta on paikallisen Kari Värrin mukaan löytynyt aiemmin reikäkirves, joka on sittemmin hävinnyt.

Hiekkala (1000010946) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän länsiosassa, 150 metriä Salo-Miehikkälätiestä länteen ja 100 metriä Onkamaanjoesta pohjoiseen, 25 m mpy olevalla etelään katsovalla terassilla. Maasto on hiekkaista mäntykangasta jonka läpi kulkee itä?länsi -suunnassa metsätie. Terassia halkovasta tienleikkauksesta saatiin löytöinä kvartsi-iskoksia ja havaittiin kulttuurimaata. Kohde on metsätietä lukuun ottamatta hyvin säilynyt.
Alueella on myös 5 mahdollista asuinpainannetta, painanteet A-E:
Painanne A on pyöreähkö, halkaisijaltaan 5 x 6 metriä ja noin 0,7 metriä syvä. Painanteeseen tehtiin 50 x 50 cm ja 40 cm syvä koepisto, jossa havaittiin turpeen ja huuhtoumiskerroksen alla 24 cm syvyydessä punertava kerros, jonka punertava väri johtuu luultavasti kerroksessa olleista rautasaostumista. Tämän kerroksen alla 40 cm syvyydessä oli puhdas pohjahiekka.
Painanne B on pyöreähkö, halkaisijaltaan 4 x 5 metriä ja noin 0,3 metriä syvä. Painanteen läpi kulkee polku.
Painanne C on epämääräisen muotoinen, halkaisijaltaan 5 x 3 metriä ja noin 0,2-0,3 metriä syvä.
Painanne D on rajoiltaan epäselvä, halkaisijaltaan 6 x 3 metriä ja noin 0,3 metriä syvä. Painanne on aivan terassin reunalla, ja sen eteläreunaan on kaivettu potero.
Painanne E on pyöreähkö, rajoiltaan epäselvä, halkaisijaltaan 4 x 4 metriä ja noin 0,5 metriä syvä. Painanteeseen tehtiin 50 x 50 cm ja 60 cm syvä koepisto: 30 cm syvyydessä turpeen ja huuhtoumiskerroksen alla olevasta punertavasta saostuneesta kerroksesta saatiin löytöinä 4 kvartsi-iskosta.

Kallio (1000010947) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän länsi-osassa sijaitsevan Tuorusjärven länsirannalla 20 metrin korkeuskäyrällä, Kallion tilan mailla. Asuinpaikka on sijainnut Litorinameren aikaisen sisämaahan työntyneen lahden rannalla, josta nykyinen Tuorusjärvi on aikoinaan kuroutunut umpeen. Kallion tilan omistaja Terho Mäkinen oli veljensä kanssa aikoinaan löytänyt tilan päärakennuksen ja Tuorusjärven väliseltä pieneltä peltokaistaleelta useita kiviesineitä, jotka viittaavat kivikautiseen asuinpaikkaan. Paikalla käydessä esineiden löytöpaikka oli niittynä ja paikalla ei havaittu maanpinnalle näkyviä rakenteita, kairausta ei voitu paikalla suorittaa koska maa oli roudassa.

Vanhasaaren louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kaakkoisosassa, rajavyöhykkeellä sijaitsevan Vanhasaaren eteläpäässä on 1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla käytössä ollut louhos (Raunio 1965). Kivi on irrotettu kalliosta poraamalla ja pienennetty vakokiilamenetelmällä.

Santion louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kaakkoisosassa, rajavyöhykkeellä sijaitsevan Santion saaren eteläpäässä on pienehkö louhosalue, joka on todennäköisesti ollut käytössä 1800-luvun puolivälissä (Raunio 1965). Kivi on irrotettu kalliosta poraamalla, paikalla on edelleen kiilakiviä kasoissa.

Tuuholman louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kaakkoisosassa, rajavyöhykkeellä sijaitsevan Tuuholman saaren koillisrannalla on pieni louhos, joka on ollut käytössä vain pari vuotta, ilmeisesti 1820-luvulla (Raunio 1965). Kiveä on louhittu sekä vakokiilamenetelmällä että poraamalla. Vanhan perimätiedon mukaan Tuuholman kalliosta louhittiin kaksi suurta kivilohkaretta, jotka oli tarkoitettu Kazanin tuomiokirkon edustalle pystytettäviksi apostolien Pietari ja Paavali patsaiksi. Kivet raakahakattiin saarella valmiiksi. Pietari saatiin Pietariin asti, mutta Paavali putosi lastattaessa laiturilta veteen. Vuonna 1911 keisari Nikolain viettäessä kesää Tuuholman saarella patsas nostettiin ylös (kaula tosin katkesi) ja kuljetettiin Pietariin.

Ukkosaaren louhos (Hautapaikat)
Historiallinen; Virojoen edustalla sijaitsevan Ukkosaaren niemi on lähes yhtenäistä louhosaluetta. Kiveä on etupäässä louhittu vakokiilamenetelmällä, mutta myös katkovakousta on käytetty. Kiveä on otettu myös suurista irtokivistä. Louhosalueella on kohta, jossa kiveä in irrotettu ohuilla porilla. Tämä on todennäköisesti Martti Kenraalin käyttämä louhos noin vuodelta 1910. Kivi on lastattu kuljetettavaksi niemen eteläkärjessä olleesta laiturista. (Raunio 1965). Louhosalueen länsirantaa kulkee peruskarttaan merkitty laituria kohti kulkeva tie, jota pitkin on kivi on mahdollisesti kuljetettu (ks. kuva AKDG7405:4).
Ukkosaaren huviloita rakennettaessa löytyi Erkki Tervon ja Jaakko Kotosen rakennusten läheltä hiekasta toistakymmentä luurankoa, jotka oli haudattu riviin puuarkuissa. Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä maastossa tavatun pariskunnan tietojen mukaan (syntyperäinen kyläläinen) kohdekuvauksessa mainittujen luurankojen löytöpaikka sijaitsee itärannan hiekkarannan (peruskarttaan merkitty) länsi-pohjoispuolisten rakennusten alueella (Erkki Tervon ja Jaakko Kotosen rakennukset, ks. alakohteet).

Hanskin louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Hanskinlahden pohjoisrannalla Suuriniemen ja Karjalanniemen välisellä alueella on sijainnut pieni, lyhyen aikaa käytössä ollut Hanskin louhos. Kiveä on otettu kalliosta kahtena nauhana noin metrin paksuudelta. Louhinnassa on käytetty sekä kiilaus- että poramenetelmää. Louhos on ollut ilmeisesti käytössä noin 1830-40 (Raunio 1965).

Kurkisuo 2 (1000011011) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 4,5 km Virojoen keskustasta koilliseen, valtatie 7:n pohjoispuolella, Kurkisuo 1 (935 01 0041) kivikautisesta asuinpaikasta noin 470 metriä itäkoilliseen, etelään katsovalla metsärinteellä. Kivikautinen asuinpaikka on sijainnut muinaisen merenlahden kapean salmen pohjoispuolella; nykyisin sen eteläpuolella virtaa pieni oja, joka laajenee paikoin Kurkisuo –nimiseksi suoalueeksi. Maaperä alueella on hiekkaa, paikalla on selkeä podsolimaannos, jossa rikastumiskerroksen yläosa on kulttuurikerroksen värjäämä. Puusto alueella on pääasiassa nuorta kuusta, löytöpaikka on osittain hakkuuaukealla. Maanpintaa peittää saniaiskasvusto.
Paikalle tehtiin koepistoja, joista saatiin löytöinä kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Noin 0,2 metrin syvyydessä havaittiin 10 cm paksu kerros punaruskeaa likamaata. Kohteen itä- ja länsipuolella tarkastetuissa tuulenkaadoissa ei havaittu löytöjä eikä kulttuurimaata, maaperä oli myös hienojakoisempaa. Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen ja topografian perusteella.

Kanssoinvuori (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatie 7:n pohjoispuolella, noin 700 metriä Kotolantietä pohjoiseen, tien itäpuolella lounaaseen katsovalla mäntykankaalla. Kotolantie on ilmeisesti leikannut 20 m mpy olevan terassin kärjen. Kotolantieltä koilliseen kääntyvän Kanssointien haarasta löytyi tien molemmin puolin pii- ja kvartsi-iskoksia sekä palanutta luuta. Kanssointiestä noin 6 metriä itään havaittiin lounas-koillinen -suuntainen 9 x 1,5 metriä kokoinen ja 0,5 metriä syvä, vallillinen soikea painanne.
Painanteeseen tehtiin kaksi koepistoa, yksi keskelle painannetta ja toinen painanteen lounaisvalliin. Painanteen keskelle tehdystä kuopasta saatiin löytöinä 10–13 cm syvyydestä, heti turpeen alta, pii-iskoksia. Turpeen jälkeen havaittiin 20 cm paksu huuhtoutumiskerros, jonka alla oli 15 cm paksu ruskea rikastuneen hiekan kerros, jonka alta paljastui puhdas pohjahiekka noin 40 cm syvyydessä. Lounaisvalliin tehdyssä pistossa havaittiin täydellisesti kehittynyt podsolmaannos: turpeen alta paljastui 5 cm huuhtoutumiskerros, jonka alla olevan noin 23 cm paksuisen rikastumiskerroksen alaosa oli noensekainen. Rikastumiskerroksen alla oli 20 cm kerros vahvasti nokista maata, jonka alta noin 48 cm syvyydestä alkoi vaalea, puhdas pohjahiekka. Valliin tehdystä pistosta ei tullut löytöjä.
Kohteesta 220 metriä eteläkaakkoon sijaitsee Vaalimaan VPK:n (935 01 0025) varhaisen ja tyypillisen kampakeramiikan aikainen asuinpaikka. Kohteet saattavat muodostaa yhtenäisen asuinpaikka-alueen.

Siikasaarenkallio 1 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Siikasaari –nimisen niemen keskellä, Lapurinsalmen rantaan johtavan tien itäpuolella. Paikalla on kalliopohjalle parista kymmenestä, 20-50 cm halkaisijaltaan kokoisesta kivestä kasattu pieni, maansekainen röykkiö/röykkiönpohja. Röykkiö on halkaisijaltaan noin 3,5 metriä ja muodoltaan pyöreähkö. Röykkiön keskeltä t-piikillä kairattaessa havaittiin noensekaista ruskeaa hiekkaa. Kalliolla ja röykkiön päällä kasvaa heinää, käppyrämäntyä, jäkälää ja sammalta. Röykkiön päällä kulkee koillinen-lounas -suuntainen sähkölinja. Kohteesta 500 metriä etelään sijaitsee samassa yhteydessä löydetty Siikasaarenkallio 2 röykkiökohde.

Siikasaarenkallio 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Siikasaari -nimisessä niemessä noin 150 metriä niemen etelärannasta ja Lapurinsalmesta. Kalliopohjalla on 30-40 cm kokoisista kivistä muodostuva mahdollinen röykkiön pohja. Röykkiön koko on n oin 1,5 x 1 metriä, muodoltaan se on soikea. Kalliolla kasvaa käppyrämäntyjä, jäkälää ja sammalta. Kohteesta noin 500 metriä pohjoiseen sijaitsee samassa yhteydessä löydetty Siikasaarenkallio 1 niminen röykkiö.

Hellä (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Valtatie 7:n eteläpuolella, Rautalanselän pohjukassa Haapavuori -nimisen kallio-hiekkamuodostuman etelärinteessä, 20 m mpy olevalla terassilla on kampakeraamisen ajan asuinpaikka. Paikalta löydettiin Haapavuorelle nousevan ja terassin pohjois-etelä -suunnassa halkaisevan hiekkatien leikkauksista kampaleimoin koristeltua hiekka- ja asbestisekoitteista keramiikkaa, kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Löytöjä saatiin myös tien länsipuolelle tehdystä koepistosta. Tienleikkauksissa ja koekuopassa havaittiin huuhtoutumiskerroksen alla noin 10 cm syvyydessä 25-40 cm paksu punertava kulttuurikerros sekä tummia värjäytymiä.
Koepistoissa tien länsipuolella havaittiin paikoitellen noin 20 cm paksu resentti täyttökerros vanhan maanpinnan päällä, joka liittynee tien länsipuolella olevaan puretun rakennuksen kivijalkaan. Täyttökerroksen alla olevat kulttuurikerrokset ovat kuitenkin todennäköisesti säilyneet täysin ehjinä. Maasto kohteella on kuivaa mäntykangasta ja maaperä hienoa hiekkaa. Kohde rajautuu idässä ja etelässä juoksuhautoihin jotka ovat saattaneet tuhota osan asuinpaikasta. Koepistoista saatujen havaintojen perusteella asuinpaikka ei näytä jatkuvan pidemmälle länteen, missä maastokin muuttuu hieman kivisemmäksi.

Viinakangas (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Viinakangas –nimisen hiekka- ja moreenimuodostuman luoteispäässä, noin 500 metriä valtatie 7:sta etelään ja 1,5 km Virojoen keskustasta lounaaseen. Viinakankaan laella havaittiin 7 kpl pyöreitä painanteita/kuoppia, jotka ovat halkaisijaltaan 2-2,5 metriä ja syvyydeltään 0,3-0,4 metriä. Kuoppien valleihin tehdyissä kairauksissa havaittiin kaksoispodsol, jossa vanha maanpinta oli noin 25 cm syvyydessä. Yksi kuopista oli resentti kaivanto. Maasto paikalla on kuivaa mäntykangasta ja maaperä hiekkaa. Painanteet saattavat olla pyyntikuoppia.

Niemenkangas (1000011018) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee noin 30 metriä valtatiestä 7 pohjoiseen, noin 800 metriä valtatien ja Piispantien risteyksestä itään olevalla Niemenkangas-nimisellä mäntykankaalla, joka on hiekanoton rikkoma. Paikalta löydettiin kahden hiekankuopan väliin rajautuvan 0,5-8 m leveän kaistaleen leikkauksista kvartseja noin 15 metrin matkalta. Muinaisjäännös on tuhoutunut lähes täysin hiekanotossa. Kohde saattaa korkeutensa puolesta olla mesoliittinen.

Hämeenkylä (Tawest by) Yrjänänranta (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hämeenkylän talot ovat sijainneet Rautalanselän itärannalla, Vaalimaanjoesta noin 2 km länteen. Hämeenkylä ja läheinen Hellä luettiin 1540-luvulla Vaalimaan nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 7. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Hämeenkylässä on kaksi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Iitiä (tai Liikiä), Tuufva ja Virolainen -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:86,95.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Hämeenkylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 1830 jälkeen autioitunut tonttimaa.

Suuri Lakasaari 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Suuren Lakasaaren keskellä olevalla kallioalueella. Paikalla havaittiin noin 600x 300 metriä laajalla alueella 14 kivilatomusta sekä 2 viisarikiveä. Latomuksista noin 70 metriä kaakkoon on toinen röykkiöalue, Suuri Lakasaari 1. Paikallinen harrastaja Eino Raunio oli syksyllä 1967 ilmoittanut Museovirastolle saaressa olevista aitamaisista kivirakennelmista. Raunion näkemyksen mukaan rakenteet on tehty v. 1914, jolloin louhostoiminta loppui maailmansodan takia ja työttömäksi jääneet kivimiehet kasasivat hiidenkiukaita pinoihin tarkoituksenaan myydä ne Pietariin laivattaviksi. Raunio jopa spekuloi asialla olleen Savolainen -nimisen miehen. Raunion mukaan saarella olevia kivipinoja on myöhemmin vielä pengottu (Raunio 1971:169).
Timo Miettinen tarkasti kohteen 1991 ja Raunion tapaan totesi, että kyseessä eivät ole pronssikautiset haudat, vaan myöhemmän historiallisella ajalla tapahtuneen toiminnan jäännökset. Latomusten ajoitusta ja funktiota on mahdoton määritellä ilman kaivaustutkimuksia. Merkille pantavaa on kuitenkin se, että suurin osa latomuksista ei eroa millään tavalla rakenteeltaan tai sijoittumiseltaan muualla Kymenlaakson rannikolla tavattavista pronssikautisista hautaröykkiöistä ja laivalatomuksista. On myös mahdollista, että kyseessä on hiidenkiuas-/laivalatomusalue, johon kuuluvia hautoja on myöhemmin kaiveltu, hajotettu ja pinottu uudelleen.
Tarkemmat tiedot latomuksista ks. erilliskohteet

Suuri Lakasaari 3 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Suuren Lakasaaren pohjoisosassa olevalla kalliolla, noin 160 metriä Suuri Lakasaari 2 röykkiöalueesta pohjoiseen. Kyseessä on matala, kolmiomainen latomus. Rakenteen muoto saattaa viitata siihen, että kyseessä on vanha kummelin pohja.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä kohteen todettiin vastaavan vuoden 2007 inventointiraportissa esitettyä kuvausta. Kohde todettiin kuitenkin peittyvän paikalla kasvavien kuusien ja mäntyjen alle.

Lapuri 1 (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Lapurinsaaren luoteisosan etelärannalla, rantaa kohti laskevan kallioharjanteen päällä noin 60 metriä rannasta. Paikalla on osin turpeen peittämä, halkaisijaltaan 20-30 cm luonnonkivistä koottu matala latomus, mahdollinen röykkiön pohja. Kivet ovat levinneet noin 10 metrin säteelle ja valuneet alas rantaa kohti. Kivien alla ja väleissä oleva maa-aines on vahvasti nokista ja väriltään mustaa. Korkeuden puolesta kyseessä voisi olla rautakautinen hautaröykkiö.

Lapuri 2 (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Lapurinsaaren luoteisosassa olevalla kalliopaljastumalla, noin 100 metriä saaren pohjoisrannasta ja 100 metriä luoteeseen Lapuri 1 röykkiökohteesta. Kalliopohjalle on noin halkaisijaltaan 20-30 cm luonnonkivistä koostuva yksi kivikerta, mahdollinen röykkiön pohja. Kivet on ladottu röykkiön länsipäässä olevien kolmen isomman kiven varaan. Kivet ovat levinneet noin 12 metrin säteelle, osa kivistä on turpeen peitossa. Röykkiö on todennäköisesti hajotettu.

Lapuri 3 (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Lapurinsaaren itäosassa olevan kallion laella, noin 50 metriä saaren itärannasta. Kalliopohjalla on jäkälän peittämä halkaisijaltaan 20-30 cm kivistä koottu mahdollinen röykkiö tai röykkiönpohja, joka on halkaisijaltaan noin 2,5 metriä. Kivet ovat osin rapautuneita. Latomuksessa on yksi kivikerta, ja sen päällä kasvaa pari pientä käkkärämäntyä.

Pieni Lakasaari 1 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Pienen Lakasaaren koillisosassa, kallioharjanteen koillislaidalla noin 70 metriä saaren pohjoisrannasta. Paikalla on 1,5 x 1 metrin kokoinen, neliömäinen, reunoiltaan epämääräinen sammaloitunut röykkiö, joka on kasattu keskimäärin Ø 30 cm kokoisista kivistä.

Himanpellot (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Kiiskijärven länsipuolella olevalla pellolla noin 200 metriä Kiiskijärven rannasta. Alue rajautuu lännessä läheiselle maatalolle vievään tiehen. Pellossa erottuu 10-12 metriä merenpinnan yläpuolella oleva terassi, jonka päältä löydettiin pintapoiminnan yhteydessä kvartsi-iskoksia. Pelto on hiekkaista savea ja sen länsipuolella maasto on kuusimetsää. Puolentoista kilometrin säteellä kohteesta sijaitsee kolme kivikautista asuinpaikkaa: Ruosteniitty, Rantala ja Elokorpi.
Kurkelantien parantamishankkeen yhteydessä 2019 asuinpaikalla tehtiin koekaivauksia. Tutkimuksissa ei tielinjalla tai sen lähiympäristöstä löytynyt kiinteän muinaisjäännöksen merkkejä. Muinaisjäännösalueen rajausta on tarkistettu tutkimustulosten perusteella.

Kepuri (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Virolahden länsiosassa, valtatien 7 eteläpuolella, 20 metriä Likolammentiestä itään ja 300 metriä Likolammesta itään olevalla pienellä kalliopaljastumalla. Kohteen eteläpuolella virtaa pieni Kepurinoja. Paikalla on soikeahko kooltaan 4 x 5,5-6 m, halkaisijaltaan 30-40 cm kivistä kasattu röykkiö, jossa on 1-2 kivikertaa. Röykkiön eteläpäässä on näkyvissä noin 1,5 x 1 metrin kokoinen ”kammio”. Röykkiötä on paikalle opastaneen, alkujaan virolahtelaisen Viljo Harjusen mukaan kaiveltu viime sodan aikana kun Kattilaisissa on oleskellut joukkoja. Harjunen oli löytänyt röykkiön ollessaan pienenä poikana paimenessa. Paikallisten puheissa röykkiötä on pidetty vanhana rajamerkkinä.

Himankangas 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 1,2 kilometriä valtatiestä 7 etelään ja 450 metriä Vaalimaanjoesta länteen, pienellä itään aukeavalla niemekkeellä, joka rajautuu lännessä metsäautotiehen. Paikalla on kaksi isoa koillinen-lounassuunnassa vierekkäin olevaa soikeahkoa, vallillista painannetta (ks. alakohteet). Painanteiden länsipuolella olevalta metsätieltä sekä painanteisiin tehdyistä koepistoista löytyi kvartsi- ja kivilaji-iskoksia sekä palanutta kiveä. Himankangas 1 (935 01 0024) vasarakirveskulttuurin aikainen asuinpaikka sijaitsee kohteelta noin 300 metriä länteen.
Pohjoisempi painanne 1 on soikea koillinen-lounassuuntainen, kooltaan 17 x 11 metriä ja syvyydeltään keskeltä noin metrin.
Eteläisempi painanne 2 on soikea koillinen-lounassuuntainen, kooltaan 11,5 x 8 metriä ja syvyydeltään keskeltä noin 0,7 metriä.

Ravijärvi Nopanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijärven kylän talot ovat sijainneet Virolahden luoteisosassa, kuivatetun Ravijärven etelärannalla sekä nykyisen Ravijoen varrella. 1550-luvulla Ravijoen ja Ravijärven kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 24. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Ravijärvellä on 18 taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Nopoin, ja Tijlij (Tilli) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ravijärven vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 1826 kartassa tonttimaa on jaettu kuuteen osaan (A-F). Tonttijako on nähtävissä myös nykyisessä kiinteistöjaotuksessa.

Ravijärvi Harju (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijärven kylän talot ovat sijainneet Virolahden luoteisosassa, kuivatetun Ravijärven etelärannalla sekä nykyisen Ravijoen varrella. 1550-luvulla Ravijoen ja Ravijärven kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 24. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Ravijärvellä on 18 taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Nopoin, ja Tijlij (Tilli) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ravijärven vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Mussalo Takakylä 4 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilukeskittymä sijaitsee rakenteilla olevan pientaloalueen eteläosassa, 300 metriä Mussalon Etukylään vievän Rajakalliontientien eteläpuolella kosteassa maaston notkelmassa, voimakkaasti lounaaseen viettävän kivisen rinteen juurella. Hiilimiiluryhmä käsittää seitsemän hiilimiilua.
Maastokäynnin ja kohteen tarkastuksen yhteydessä alueella oli käynnissä teiden ja kunnallistekniikan rakennustyöt, joiden yhteydessä puusto oli kaadettu. Töistä johtuen Hiilipolun varrella sijainneet miilut olivat osittain tuhoutuneet kun niiden yli oli ajettu raskailla työkoneilla. Maaperän vetisyys ja pehmeys oli edesauttanut miilujen tuhoutumista, jotka muutenkin olivat matalia ja maastossa vaikeasti hahmotettavissa.
Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998–2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Ko. inventoinnin kohteista seitsemän on sijainnut Mussalo Takakylä 4 -alueella (miilut 316, 319, 322, 325, 328, 331, 334)
Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoittamat kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1 ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen.
Yksittäiset miilut on viety rekisteriin pääkohteiden alakohteiksi, mikäli ko. kohteet vaikuttavat karttatarkastelun perusteella olevan rakentamattomalla alueella.

Rännänen/Kattila (Gränness by) Mäkelä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rännäsen/Kattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, Porolahden etelärannalla. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Rännäsen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kymmenen taloa yhdessä Eerikkälän kylän kanssa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Rännäsen kylään on merkitty kolme taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Bondh ja Heppinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimällä kumpareella. Rännäsen kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Alueella havaittiin vuoden 2008 inventoinnissa (Mökkönen) useita rakennusten kivijalkoja ja erilaisia kuoppina ja kumpuina erottuvia rakenteita sekä musta kulttuurikerros. Vuoden 1832 isonjaonkartassa paikalla on kaksi erillistä tonttimaata.

Kirkonkylä (Taipale/Edhesby) Taipale (Asuinpaikat)
Historiallinen; Taipaleen kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, nykyisen Virolahden kirkonkylän alueella. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Taipaleen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Taipaleen kylään on merkitty kymmenen taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Tylli, Smedh ja Pekoinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Taipaleen tilan tonttimaa sijaitsee kapealla hiekkakankaalla, sen pohjoisreunaan lähelle sittemmin kuivuneen merenlahden rantaa. Tilan länsipuolella on sijainnut vuosina 1839–1849 laaditun isojakokartan mukaan Kartanonpelto-niminen peltoalue. Isojakokartassa peltoalueelle on merkittynä useita merkkejä, joiden selityksenä on lyhyesti "rauniot”. Alueelta havaittiin vuoden 2007 inventoinnissa kaksi mahdollista uuninpohjaa sekä useita rakennuksen pohjia. Niemekkeen länsireunalla sijaitsee rivissä kolme rakennuksen kivijalkaa, joista isoimman länsireunalla on uuniperustus. Niemekkeen pohjoisreunalla sijaitsee iso kivijalka, joka on todennäköisesti vanha navetan perustus. Niemekkeen itäreunalla sijaitsee kesäkäytössä oleva vanha asuinrakennus, useita kivijalkoja ja useita jo romahtaneita tai lähellä romahtamista olevia ulkorakennuksia.
Kartanonpellon alueelta löydetyt esineet ajoittuvat 1600–1800 -luvuille.

Tiilikkala Ylätalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tiilikkalan kylän talot ovat sijainneet nykyisestä Virolahden kuntakeskuksesta noin 2,5 km luoteeseen, Virojoen länsirannalla. 1550-luvulla Tiilikkalan kylän taloluvuksi on merkitty kolme, ja vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Tiilikkalassa on vain kaksi taloa. (Kaukiainen 1970:86,95.)
Alue on pahoin vahingoittunut maansiirtotöissä. Alueella on havaittavissa yksi selvä rakennuksen pohja.

Vaalimaa Mestarmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vaalimaan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa Vaalimaanjoen molemmin puolin, pitkin jokivartta. Vaalimaan kylä (Wadherma) mainitaan jo vuodelta 1370 (FMU 708) peräisin olevassa asiakirjassa. 1550-luvulla Vaalimaan nautakuntaan kuuluneiden Vaalimaan ja Mattilan kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Vaalimaalla on 12 taloa. 1500-luvulla Vaalimaan kylässä asui mm. Värri, Kääriä ja Häköinen –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Vanha tonttimaa sijaitsee nykysellä peltoalueella Mestarmäentien ja Kotolantien risteyksessä lähellä vanhaa valtatietä 7.

Tuuholma (Kivirakenteet)
Historiallinen; Lähes Tuuholman saaren keskellä, kallion korkeimmalla kohdalla on kaksi vierekkäistä, röykkiömäistä kiveystä. Latomukset on kasattu noin 50-80 cm halkaisijaltaan olevista kivistä ja ne ovat kooltaan noin 4 x 8 metriä ja korkeudeltaan noin 0,5 metriä. Toisen ”röykkiön” kivien keskellä on kallioon kiinnitettyjä metallianturoita. Kivirakenteista noin 25 metriä länteen on kalliossa kiinni 5 rautapulttia, joista keskimmäisessä on toisella puolella luku 88 ja toisella puolella (vuosiluku?) 1914. Latomusten ja rautapulttien kohdalta on hyvä näkyvyys pitkälle etelään, saaren rannassa olevaa puustoa on myös jossain vaiheessa karsittu kyseiseltä linjalta. Metsän silhuetissa on havaittavissa edelleen pieni aukko kohteelta etelään päin katsottaessa.
Kivirakenteet saattavat olla venäläisen näköviestitysaseman jäännöksiä. Viestitysjärjestelmä muodostui korkeille paikoille pystytetyistä rakennelmista, joihin vedettiin viestityskoodin mukaan joko koko- tai puolipyöreitä kuvioita. Näköviestitysasemat ovat olleet toiminnassa ainakin vielä 1800-luvun puolivälissä. (Raunio 1971:152-155.)

Historiallinen; Lapurin saaren keskiosassa, pienen suojaisan poukaman pohjoisrannalla on kallioseinämän juurella kiviuuuni eli ns. ryssänuuni. Uunin pohja ja takaseinä on muodostettu laakakivistä. Romahtaneen uunin koko on noin 1,5 m x 1,5 metriä ja sen suuaukko avautuu etelään, rantaa kohti.

Historiallinen; Lapurin saaren keskiosassa, pienen suojaisan poukaman pohjoisrannalla on kallioseinämän kylkeen rakennettu kiviuuuni eli ns. ryssänuuni. Osa kivistä on lohkottuja/lohjenneita ja nokeentuneita. Romahtaneen uunin koko on noin 1,5 m x 4,5 metriä ja sen suuaukko avautuu etelään, rantaa kohti.

Lapuri 6 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Lapurin saaren pohjoisosassa avokalliolla on noin 2,5 metriä halkaisijaltaan ja 0,4 metriä korkea 30-50 cm kokoisista kivistä ladottu röykkiö, joka on osin rauennut. Latomuksen länsiosassa on yksi isompi laakakivi. Kyseessä on mitä ilmeisimmin merimerkki eli kummeli, joka näkyy länteen väylälle.

Lapuri 7 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Lapurin saaren pohjoisessa kärjessä kalliorannalla, melkein veden rajassa on noin 1 metriä korkea ja 1,5-2 metriä halkaisijaltaan oleva kiviröykkiö. Rakenne on korkeutensa perusteella suhteellisen nuori; kyseessä on mitä ilmeisimmin merimerkki eli kummeli.

Kuolionkangas (Asuinpaikat)
Historiallinen; Virolahden kirkonkylän itäpuolella, Hurpun raja-asemasta noin 1,7 kilometriä pohjoiseen Kuolionkankaalla on vanhan sotilasleirin jäännöksiä. Alueella on ainakin parikymmentä puolikaaren muotoon perustettua majanpohjaa, jotka ovat halkaisijaltaan useita metrejä ja syvyydeltään keskikohdalta jopa kaksi metriä. Asumustenpohjat erottuvat suppilomaisina, vallillisina painanteina, joissa on havaittavissa myös suuaukot.
Aluerajaus tehty Lidar-aineiston perusteella 9/2016 ja sitä on tarkennettu maastohavainnoin 5/2020.

Siikasaarenkallio 3 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Siikasaaren päässä, noin 160 metriä niemen etelärannasta, kalliopaljastumalla on muutamasta kivestä koottu viisari. Kyseessä on rajamerkki tai jonkinlainen kompassinuoli.

Munkkikallion saarnapaikka (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Porolahden pohjoisrannalla, Suuresta rantatiestä noin 130 metriä etelään, Lammaskallion suuren louhosalueen pohjoispuolella Munkkikalliolla on perimätiedon mukainen vanha saarnapaikka (Raunio 1971:159). Tarinan mukaan paikalle olisi hakattu ristejä kallioon tai irtolohkareisiin. Sittemmin edesmennyt paikallinen arkeologian ja historian harrastaja Eino Raunio löysi 1990-luvulla omasta mielestään kyseiset ristit hakattuina suureen siirtolohkareeseen. Ristit erottuvat edelleen, koska ne on liiduttu ilmeisesti Raunion tutkimuksen yhteydessä. Kuviot eivät kuitenkaan vaikuta kalliopintaan hakatuilta, vaan luontaisilta uurteilta. Kohde on joka tapauksessa perimätiedon mainitsema, ja monesta syystä paikallisille merkittävä.
Kohteesta on tehty arkistoselvitys 2012 (Kalle Luoto, FCG Consulting group): Tarina munkkien saarnapaikasta on tunnettu viimeistään 1900-luvun alusta lähtien. Perimätieto voidaan liittää vain Lammaskallion kalliomuodostelmaan yleensä.

Kylmälä (1000011232) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kylmälän kylän kantatilat ovat sijainneet Kylmälänlammen etelärannalla, nykyisen Miehikkälän kunnan eteläosassa. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Kylmälä luettiin 1540-luvulla Miehikkälän kylään, joka kuului Miehikkälän nautakuntaan. Vuoden 1555 jousiluettelossa mainitaan Kylmälän osakylä, jonka yhteiseksi taloluvuksi Miehikkälän kanssa on merkitty 35 (Kaukiainen 1970:86,95). Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Kylmälässä on 10 taloa.
Kylmälän kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamattomana. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohde on tarkastettu vuonna 2023. Muinaisjäännösalueen rajausta on muutettu historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella kylänpaikan autioituneeseen osaan.

Hurttala Rasi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hurttalan kylän kantatilat ovat sijainneet Vaalimaanjoen koillisrannalla, nykyisen Miehikkälän kunnan keskiosassa Tyllin- ja Taipaleen järven pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Hurttalan-Hauhian –alueelle, Saivikkalaan ja nykyiseen Suur-Miehikkälään (Kaukiainen 1970:96). Hurttala luettiin 1540-luvulla Saivikkalan kylään, joka kuului Miehikkälän nautakuntaan. Vuoden 1551 maakirjassa mainitaan jo Hurttalan ja Hauhian osakylät, joiden yhteiseksi taloluvuksi Saivikkalan kanssa on merkitty 23. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35.
Hurttalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohde on tarkastettu vuonna 2023. Muinaisjäännösalueen rajausta on muutettu historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella kylänpaikan autioituneeseen osaan.

Järvelä (1000011267) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Järvelän kylän kantatilat ovat sijainneet Tyllinjärven ja Olkalammen välissä Järvelänvuori –nimisen kalliokumpareen eteläpuolella Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Järvelän kylä mainitaan v. 1558 nokkaveroluettelossa kahden talon Tylli –nimisenä osakylänä, joka kuului tuolloin Saivikkalan/Taipaleen kylään. (Kaukiainen 1970:98).
Järvelän kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen rajausta on tarkistettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Saivikkala Pappila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Vaalimaanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kuntakeskuksen ympärillä Savanjärven lounais- ja luoteispuolella. Maisema on kuntakeskustaa lukuun ottamatta säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Saivikkalaan, nykyiseen Suur-Miehikkälään, ja Hurttalan–Hauhian -alueelle. Vuoden 1551 maakirjassa Saivikkalan ja Hurttalan yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 23; kylät kuuluivat Miehikkälän nautakuntaan. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35. Tuolloin kylässä asuivat mm. Haapainen, Taari, Sickar ja Parkoin -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970: 95, 102).
Saivikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 2017 inventointi: Vanhojen karttojen perusteella Pappilan/Hakulin kylätontti olisi pääasiassa Taavetintien eteläpuolisella alueella sekä aivan tien pohjoispuolella olevalla kapealla kaistalla, jossa on nykyään pääasiassa peltoa. Pappilan pihapiiri ei karttojen perusteella ole koskaan ollut vanhan kylätontin aluetta. Toisaalta inventoinnissa havaittiin rakennusjäänteitä Pappilan pihapiirin tuntumassa, joten rajaus tälle alueelle on perusteltu.

Saivikkala Ala-Häsä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Vaalimaanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kuntakeskuksen ympärillä Savanjärven lounais- ja luoteispuolella. Maisema on kuntakeskustaa lukuun ottamatta säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Saivikkalaan, nykyiseen Suur-Miehikkälään, ja Hurttalan-Hauhian –alueelle. Vuoden 1551 maakirjassa Saivikkalan ja Hurttalan yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 23; kylät kuuluivat Miehikkälän nautakuntaan. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35. Tuolloin kylässä asuivat mm. Haapainen, Taari, Sickar ja Parkoin –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Kohde on tarkastetty vuonna 2023. Rajausta on muutetty maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella kylänpaikan autioituneeseen osaan.
Saivikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Saivikkala Ukkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Vaalimaanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kuntakeskuksen ympärillä Savanjärven lounais- ja luoteispuolella. Maisema on kuntakeskustaa lukuun ottamatta säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Saivikkalaan, nykyiseen Suur-Miehikkälään ja Hurttalan-Hauhian alueelle. Vuoden 1551 maakirjassa Saivikkalan ja Hurttalan yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 23; kylät kuuluivat Miehikkälän nautakuntaan. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35. Tuolloin kylässä asuivat mm. Haapainen, Taari, Sickar ja Parkoin –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970: 95,102).
Saivikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kalliolla mäen päällä havaittiin vuoden 2019 inventoinnissa kiviröykkiö ja kivilinjoja, jotka voivat liittyä tontin varhaisempaan rakennuskantaan tai tontin raivaamiseen rakennuksia, laitumia, peltoja ja tietä varten. Erilaisia kivilinjoja ja mahdollisten kiviperustusten jäännöksiä havaittiin myös Ukkolan mäen länsi- ja keskiosassa.
Ukkolan kivilinjojen sijainti ja luonne kertovat niiden liittyvän maan raivaamiseen peltoja, rakennuksia ja tielinjoja varten. Osa linjoista voi liittyä myös tilusten ja tonttien välisiin vanhoihin rajoihin tai kivien päälle perustettuihin rakennuksiin. Osa kivistä oli halkaisijaltaan 1 metrin kokoluokkaa, muutamat suurempiakin ja useimmissa kivilinjoissa oli joitakin muita kiviä vähemmän sammaloituneita kiviä, mikä kertoo kiviä kootun samalle linjalle pidemmän ajan kuluessa. Linjoja on mahdoton ajoittaa tarkasti ilman laajempia maasto- ja arkistotutkimuksia, mutta suurin osa niistä vaikuttaa liittyvän Ukkolan mäen vanhaan rakennuskantaan ja tonttijakoon, laidunten aitauksiin, ja tielinjojen raivauksiin.

Muurikkala Niittyinmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muurikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Urpalanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kunnan itäosassa Kavalan- ja Tuorusjärven välisellä alueella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Muurikkalan kylässä oli 15 taloa. Tuolloin kylässä asuivat mm. Kavala, Virolainen ja Tohmo -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Muurikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohde on tarkastettu vuonna 2023. Rajaus on siirretty maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella kylänpaikan autioituneisiin osiin.

Suur-Miehikkälä Kallio (Asuinpaikat)
Historiallinen; Miehikkälän eli nykyisen Suur-Miehikkälän kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Virojoen jokivartta usean kilometrin matkalla, nykyisen Miehikkälän kunnan länsiosassa Koti- ja Syväjärvien pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri nykyiseen Suur-Miehikkälään, Saivikkalaan ja Hurttalan-Hauhian -alueelle. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Miehikkälän kylässä oli 35 taloa. Kylä on siten yksi suurimmista 1500-luvulla nykyisen Suomen alueella. Tuolloin kylässä asui mm. Ingin, Karjalain, Rämä, Skinnar, Kääriä ja Tilli -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:96,102).
Suur-Miehikkälän kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohde tarkastettiin vuonna 2023. Alueen rajausta muutettiin koskemaan maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella koskemaan kylänpaikan autioitunutta osaa.

Suur-Miehikkälä Rasi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee nykyisen Suur-Miehikkälän kylän alueella, pienen Halmaanjärven kaakkoispuolella. Nuorta mäntyä kasvavalla, kallioisella, osin raivatulla metsälueella on viisi maakivien varaan ladottua röykkiötä. Röykkiöt ovat halkaisijaltaan noin 1,5-2 metriä ja korkeudeltaan noin 0,8-1 metriä. Paikannimi ”Rasi”, alueen topografia ja röykkiöiden morfologiset piirteet viittaavat siihen, että kyseessä on kaskiröykkiöalue.
1500- ja 1600-luvun verotustietojen ja kylvöluettelojen tietojen perusteella kaskista saatu sato oli vanhan Virolahden pitäjän pohjoisissa kylissä yhtä suuri tai jopa suurempi kuin peltoviljelyn tuottama. Suur-Miehikkälän kyläkin voidaan lukea kuuluvaksi pohjoisen kaskikulttuurin piiriin, kun taas rannikon kylät olivat puhtaasti peltoviljelyksen aluetta. (Kaukiainen 1970:122-123.)

Myllykylä Puustelli (Taide)
Historiallinen; Vehkajoen läntisellä rannalla, jokeen rajautuvan kallion pintaan tehty hakkaus , joka sijaitsee välittömästi Vehkajoen ylitse kulkevan valtatie 26:n pohjoispuolella. Kalliohakkaus on tehty kaunokirjaimin. Teksti on tehty kaunokirjaimin: "Järvi laskettu 1911 Pietari Sikanen". Tarkastushetkellä hakkaus oli suhteellisen helposti havaittavissa, joskin hakkauksen pohjalla kasvoi sammalta. Hakkauksen ympärillä kasvoi sammalta paksummin ja vaikuttaa siltä, että hakkaus on tarkoituksella paljastettu. Viiteitä siitä, että hakkaus jatkuisi ympäröivän sammalpeitteen alle ei havaittu. Teksti ja vuosiluku liittyvät noin 800 metrin paikalta luorteeseen sijaitsevan Vehkajärven laskuun 1900-luvun alussa. Hakkauksesta 50 cm joen suuntaan koilliseen sijaitsee rautainen korkopultti, joka on kiinnitetty kallioon hakatun avoympyrän keskelle.

Ala-Pihlaja (Nederpijhla by) Hailila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ala-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahden pohjois- ja länsirannalla, molemmin puolin Pihlajanjokea. Alapihlaja mainitaan Pijhilaby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa. Kylässä oli tuolloin kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kimoinen, Kaukiain ja Haili –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Virolahden ensimmäinen keskus v. 1336 peräisin olevassa asiakirjassa mainittu civitas on historiallisen lähdeaineiston perusteella sijoitettu Ala-Pihlajan ja Haililan kylien alueelle On oletettu, että Virolahdella sijainnut Munkkiniemi –niminen kartano olisi toiminut myös Viipurin linnaläänin hallintokartanona 1300-luvulla. Munkkiniemen kartano on ilmeisesti käsittänyt Hailin ja Ala-Pihlajan kylässä sijainneen Kimosen tilan. Koivuniemen kylä on saattanut myös kuulua samaan kokonaisuuteen. (Kaukiainen 1970:63-64; Suhonen 2006:4,6-8).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ala-Pihlajan kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kylänpaikan länsipuolella olevalta Kantaniitty -nimiseltä peltoalueelta on löytynyt todennäköisesti 1700-1800-luvuille ajoittuvaa punasavikeramiikkaa sekä kuonaa.

Keskikylä (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle (Hasula?) tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille (Hasula, Keskikylä, Pukkila ja Nuuttila?). Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357–359.)
Vuoden 1551 veroluetteloista saadaan jo melko kattava kuva Valkealan kylistä ja niiden isännistä. Kylien koon ja iän kannalta on merkille pantavaa, että jo tässä vaiheessa Selänpään tytärkylänä pidetty Anttila on kasvanut suureksi kahden kokoveron kyläksi. Tämä viittaa siihen että se on perustettu jo huomattavasti aikaisemmin, viimeistään 1400-luvulla, jolloin Selänpään kylä olisi vielä vanhempi. (Kepsu 1990:138.)
Varhaisin maininta Selänpäästä on Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiosssa vuodelta 1458. Vuonna 1543 kylässä oli kahdeksan isäntää, mutta isäntien ja talojen määrä nousi 1550-luvulle mentäessä seitsemääntoista. Tuolloin Vähä-Selänpää oli huomattavasti suurempi kylä (11 isäntää) kuin Suur-Selänpää (6 isäntää). Selänpää oli Valkealan suurin kylä ja sen kantatalojen määrä oli 1600-luvun puolivälissä jo 25. Talot jakautuivat lähes puoliksi Suur-Selänpään (12) ja Vähä-Selänpään (13) kesken. 1700-luvun lopulla Selänpään kylän asutus oli hajaantunut jo useiksi osakyliksi. (Kepsu 1990:357–359; Piilahti 1995:497–520.)
Selänpään alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää (Kepsu 1990:359). Keskikylä oli Suur-Selänpään suurin kylä ja se sijaitsi 1700-luvulla nykyisellä paikallaan Rastaan talon ympäristössä. Vuoden 1783 revision mukaan tehdyssä kartassa kylään on merkitty yhteen rykelmään 11 taloa (Rastaan, Nakon, Kujalan, Suur-Kongan, Vähä-Kongan, Laurilan ja Lautamatin kantatalojen rakennukset) ja hieman pohjoisemmaksi vielä kolmen talon ryhmä (Nokkasen ja Mäkilaidan kantatalot).
Keskikylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen peltoa, asuin- ja talousrakennuksia ja kauppa. Kylän rakennuskanta on hyvin tiheää ja suhteellisen nuorta. Myös maaperää on muokattu paikoin voimakkaasti. Alueella on kuitenkin saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä piha-alueilla ja rakennusten väleissä. Todennäköisimmin niitä on voinut säilyä asutuksen välisellä peltokummulla. Nokkasen ja Mäkilaidan kantatalojen kohdalla rakennuskanta on nykyisin kokonaan uutta, eikä tällä alueella ole todennäköisesti säilynyt vanhempien rakenteiden jäännöksiä.

Hasula (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille. Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357–359.)
Vuoden 1551 veroluetteloista saadaan jo melko kattava kuva Valkealan kylistä ja niiden isännistä. Kylien koon ja iän kannalta on merkille pantavaa, että jo tässä vaiheessa Selänpään tytärkylänä pidetty Anttila on kasvanut suureksi kahden kokoveron kyläksi. Tämä viittaa siihen että se on perustettu jo huomattavasti aikaisemmin, viimeistään 1400-luvulla, jolloin Selänpään kylä olisi vielä vanhempi. (Kepsu 1990:138.)
Varhaisin maininta Selänpäästä on Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiosssa vuodelta 1458. Vuonna 1543 kylässä oli kahdeksan isäntää, mutta isäntien ja talojen määrä nousi 1550-luvulle mentäessä seitsemääntoista. Tuolloin Vähä-Selänpää oli huomattavasti suurempi kylä (11 isäntää) kuin Suur-Selänpää (6 isäntää). Selänpää oli Valkealan suurin kylä ja sen kantatalojen määrä oli 1600-luvun puolivälissä jo 25. Talot jakautuivat lähes puoliksi Suur-Selänpään (12) ja Vähä-Selänpään (13) kesken. 1700-luvun lopulla Selänpään kylän asutus oli hajaantunut jo useiksi osakyliksi. (Kepsu 1990:357–359; Piilahti 1995:497–520.)
Selänpään alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää (Kepsu 1990:359). Hasulan talot (Hasun, Honnin, Latukan ja Kokon kantatalot) sijaitsivat 1700-luvun lopulla nykyisten Kepsun ja Pokkilan välissä kymmenen talon ryhmänä. Yhdestoista talo sijaitsi edellisistä hieman länteen, paikalla jossa on nykyisin uusi omakotitalo. (Kepsu 1990:357–359.)
Hasulan kylän vanhalla tonttimaalla, peltojen ympäröimällä kumpareella sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä uudehko omakotitalo. Paikalla on myös muutamia vanhoja, käytöstä pois jääneitä kylmärakennuksia. Rakennusten välisillä piha-alueilla on saattanut säilyä myös vanhempien rakenteiden jäännöksiä. Sen sijaan kylämäen länsipuolella sijainneen talon kohdalla ei rakenteita ole todennäköisesti säilynyt, koska aluetta on muokattu voimakkaasti uutta omakotitaloa rakennettaessa. Tältä paikalta on ilmeisesti raivattu kiviä tontin itäpuolelle. Nämä ovat saattaneet olla peräisin vanhoista rakennustenpohjista. Paikalla on myös pengerrystä, joka liittyy luultavasti alueella tapahtuneeseen laiduntamiseen. Alueella on melko jyrkkäreunainen matala kallio, jonka päälle menoa tai siltä pois pääsyä on helpotettu pengerryksellä.

Nuuttila (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle (Hasula?) tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille (Hasula, Keskikylä, Pukkila ja Nuuttila?). Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357-359.)
Vuoden 1551 veroluetteloista saadaan jo melko kattava kuva Valkealan kylistä ja niiden isännistä. Kylien koon ja iän kannalta on merkille pantavaa, että jo tässä vaiheessa Selänpään tytärkylänä pidetty Anttila on kasvanut suureksi kahden kokoveron kyläksi. Tämä viittaa siihen että se on perustettu jo huomattavasti aikaisemmin, viimeistään 1300-luvulla, jolloin Selänpään kylä olisi vielä vanhempi. (Kepsu 1990:138.)
Vähä- ja Suur-Selänpään muodostama Selänpää oli Valkealan suurin kylä, kantataloja oli 1400-luvulla 25, joista 12 Suur-Selänpäässä ja 13 Vähässä-Selänpäässä. Selänpää olikin lähes ”pitäjä pitäjässä”. 1500-luvun puolessa välissä Vähä-Selänpää oli huomattavasti suurempi kylä (11 isäntää) kuin Suur-Selänpää (6 isäntää). Alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää. 1700-luvun lopulla Selänpään kylän asutus oli hajaantunut jo useiksi osakyliksi. (Kepsu 1990:357-359.)
Nuuttilan kylän nimi ei pohjaudu nykyään käytössä oleviin kantatalon nimiin, vaan perustunee hävinneeseen talonnimeen Nuuttila, joka on ollut Knut-nimisen isännän talo (esim. Knut Eriksson v. 1543–1556). Nuuttilan talot sijaitsivat 1700-luvun lopulla kolmena taloryhmänä: läntisimmässä oli kuusi taloa nykyisen Hasarin ympärillä (Ahomiehen, Hasarin ja Pekan kantatalot), nykyisen Penttilän lounaispuolella oli kaksi taloa (Penttilä) ja nykyisen Simolan eteläpuolella oli neljän talon ryhmä (Karppisen kantataloa). (Kepsu 1990:357-359.)
Nuuttilan kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Ojasela (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille. Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357–359.)
Varhaisin maininta Selänpäästä on Erik Akselinpoika Tottin rajatuomiosssa vuodelta 1458. Vuonna 1543 kylässä oli kahdeksan isäntää, mutta isäntien ja talojen määrä nousi 1550-luvulle mentäessä seitsemääntoista. Tuolloin Vähä-Selänpää oli huomattavasti suurempi kylä (11 isäntää) kuin Suur-Selänpää (6 isäntää). Selänpää oli Valkealan suurin kylä ja sen kantatalojen määrä oli 1600-luvun puolivälissä jo 25. Talot jakautuivat lähes puoliksi Suur-Selänpään (12) ja Vähä-Selänpään (13) kesken. 1700-luvun lopulla Selänpään kylän asutus oli hajaantunut jo useiksi osakyliksi. (Kepsu 1990:357–359; Piilahti 1995:497–520.)
Selänpään alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää (Kepsu 1990:359). Ojaselan alueen on arveltu olleen varhaisimpia, ellei varhaisin Selänpään kylätonteista. Ojaselan kuuden talon ryhmä (Latipään ja Tolskan kantatalojen asumuksia) sijaitsi 1700-luvun lopulla nykyisen Ojaselan kohdalla. (Kepsu 1990:357–359; MH 317/56 M 25/3.) Ojaselan kylän vanha tonttimaa on nykyisin väljästi rakennettua. Paikalla on uusi tiilinen rivitalo tontin itäreunassa, mutta muuten rakennuskanta on vanhaa. Osa rakennuksista on jäänyt pois käytöstä. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pukkila (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille. Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357–359.)
Selänpään alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää. Pukkilan asutus on saattanut syntyä silloin, kun varhaisemmat kylänpaikat ovat käyneet Vähä-Selänpäässä ahtaiksi, mahdollisesti vasta 1700-luvulla. Vuosisadan lopulla kylässä oli kahdeksan talon ryhmä, johon kuuluivat Ukon, Takojan ja Purhon kantatalojen asumukset nykyisen Kylä-Purhon tienoilla. (Kepsu 1990:357–359; MH 317/56 M 25/3.) Tonttimaat sijaitsevat maantien vieressä melko tasaisessa maastossa. Niiden itä- ja koillispuolella kohoaa osin kallioinen mäki, jossa vanhoista rakenteista ei näy merkkejä. Nykyiset tontit ovatkin todennäköisesti samoilla paikoilla kuin kylän alkuvaiheessa. Pukkilan kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin väljästi rakennettuja maatilojen asuin- ja talousrakennuksia. Alueella on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vesala (Erävesala/Vesala) Mäkelä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vesalan vanhan kylänpaikan on arveltu sijainneen nykyisen Huimalan talon tienoilla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vesalasta on vuodelta 1539, jolloin kylässä on ollut kolme isäntää ja kuusi jousta. 1500-luvun puolivälin jälkeen taloluku on nousut jo viiteen. (Kepsu 1981: 191; Salminen 2004: 147; Suomen asutus 1560-luvulla, 142.) Uudistuskarttaan vuodelta 1766 (KA g 141 14/1-2) on kylään merkattu myös viisi taloa, joista nro 5 (Mäkelä) on muista erillään Niskajärven itäpuolella vanhasta kylästä n. 3,2 kaakkoon.
Uudistuskartan perusteella Mäkelän tila on sijainnut nykyisen Eerolan kohdalla ja siitä hieman luoteeseen on sijainnut mäkitupa, joka osuu kutakuinkin Sipilän kohdalle. Sipilä on jäänyt pois asuinkäytöstä. Eerolan tila on edelleen asuttu ja paikalla on asuintalon lisäksi talousrakennuksia. Talot sijaitsevat notkelmassa, jonka eteläpuolella on heinikkoinen mäki. Mäen päällä tien koillispuolella on säilynyt n. 5 x 5 kokoinen kivijalka, jonka länsikulmassa on n. 1,2 x 1,7 m kokoinen kivinen uuninpohja. Kyseessä on todennäköisesti Mäkelän tilaan liittyvä torppa tai mäkitupa. Rakenteen päälle on kasattu roinaa. Rakennuksenpohjan lähistöllä on kaksi peltorauniota umpeen kasvaneella peltoalueella. Muita rakenteita ei paikalla havaittu, mutta on mahdollista, että paikalla on säilynyt myös muita rakennusten jäännöksiä. Muinaisjäännöksen länsipuolella on Mäkelän vaiheisiin liittyvä kaskiraunioalue (Porttimäki).

Vesala Porttimäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuoden 1766 kartoissa on Erävesalan Mäkelän tilan lounais- ja länsipuolelle merkitty Niskajärven rannan ja kylätien väliin jäävälle alueelle " skoglös och stenig svedjemark". Alue on nykyisin osittain kuusta kasvavaa metsää, jossa on äskettäin tehty metsähakkuita. Paikoin alue on pusikkoista. Alueella havaittiin 22 kaskirauniota, joista jotkut olivat tuhoutuneet osittain metsähakkuiden yhteydessä. Pusikoituneella alueella on todennäköisesti vielä lisää raunioita. Kaskirauniot voidaan kartan avulla ajoittaa ainakin 1700-luvun puolivälin tienoille.

Vesala (Erävesala/Vesala) Huimala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vesalan vanhan kylänpaikan on arveltu sijainneen nykyisen Huimalan talon tienoilla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vesalasta on vuodelta 1539, jolloin kylässä on ollut kolme isäntää ja kuusi jousta. 1500-luvun puolivälin jälkeen taloluku on nousut jo viiteen. (Kepsu 1981: 191; Salminen 2004: 147; Suomen asutus 1560-luvulla, 142.) Uudistuskarttaan vuodelta 1766 (KA g 141 14/1-2) on kylään merkattu myös viisi taloa, joista nro 4 sijaitsee Huimalan tontin kohdalla. Lisäksi tontin läheisyyteen on merkitty kaksi torppaa sekä talousrakennus.
Huimalan nykyinen asuinrakennus on siirretty paikalle muualta ja se näyttäisi sijaitsevan vanhassa kartassa pohjoiseen päin kulkevan tien kohdalla. Tästä tiestä on jäljellä vielä kylätieltä talolle päin johtava kuusikujan reunustava tienpätkä. Nykyisen asuintalon lisäksi paikalla on muutama talousrakennus. Pihapiirissä ja sitä ympäröivällä pellolla on saattanut säilyä myös vanhempia rakenteita.

Vesala (Erävesala/Vesala) Ollila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vesalan vanhan kylänpaikan on arveltu sijainneen nykyisen Huimalan talon tienoilla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vesalasta on vuodelta 1539, jolloin kylässä on ollut kolme isäntää ja kuusi jousta. 1500-luvun puolivälin jälkeen taloluku on nousut jo viiteen. (Kepsu 1981: 191; Salminen 2004: 147; Suomen asutus 1560-luvulla, 142.) Uudistuskarttaan vuodelta 1766 (KA g 141 14/1-2) on kylään merkattu myös viisi taloa, joista nro 1 sijaitsee Huhdasjärven rannassa peltojen ympäröimän niemekkeen keskivaiheilla. Niemeä on kutsuttu Ollilan niemeksi.
Paikka on nykyään lähes kokonaan sankan horsma-, nokkos- ja vattupöheikön valtaama. Alueella sijaitsee Huimalan talon vanha savusauna ja sinne vie heinittynyt peltotie. Saunan kohdalla rantatöyrästä on muokattu.
Alueen korkeimman kohdan pohjoispuolella on suuren haarautuvan koivun kohdalla ja vieressä havaittavissa 4-5 vanhempaa kivijalkaa ja 2 kivistä uuninpohjaa sekä kellarikuoppa. Rakenteet ovat lähes kokonaan sammalen ja maan peitossa. Lisäksi lähellä on yksi uudempi kivijalan jäännös. Hieman etelämpänä peltotien vieressä on myös lohkotuista kivistä tehdyn navetan kivijalka, jonka pohjoispuolella on mahdollisesti vanhempaa kivijalkaa sekä 3 kivikumpua, jotka voivat olla uuninpohjia. Paikalla saattaa olla myös muita rakennustenpohjia, mutta tiheän kasvillisuuden muita ei pystytty havaitsemaan. Alueella on ollut asutusta vielä 1900-luvulla (Kujalan talo), mutta osa rakenteista on todennäköisesti tätä vanhempaa. Paikka on säilynyt luultavasti hyvin.

Vesala (Erävesala/Vesala) Jukula (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vesalan vanhan kylänpaikan on arveltu sijainneen nykyisen Huimalan talon tienoilla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vesalasta on vuodelta 1539, jolloin kylässä on ollut kolme isäntää ja kuusi jousta. 1500-luvun puolivälin jälkeen taloluku on nousut jo viiteen. (Kepsu 1981: 191; Salminen 2004: 147; Suomen asutus 1560-luvulla, 142.) Uudistuskarttaan vuodelta 1766 (KA g 141 14/1-2) on kylään merkattu myös viisi taloa, joista nro 2 sijaitsee Paskolahdesta etelälounaaseen peltojen keskellä. Tontin pohjoispuolelta on kulkenut talolle nro 1 tie, joka on nykyisin heinittynyt peltotie.
Talonpaikka on nykyisin peltoa, jonka keskellä on pieni pusikkoa kasvava alue. Maasto muodostaa paikalle terassimaisen kummun, jolla vanha tontti on todennäköisesti sijainnut. Paikalla ei voitu tehdä pintapoimintaa, eikä myöskään tarkastaa pusikoitunutta aluetta, koska pellon viljat olivat vielä korjaamatta, mutta on todennäköistä, että peltoterassilla on säilynyt vanhoja rakenteita sekä kulttuurikerroksia. Niitä saattaa olla peltotien molemmilla puolilla. Johanna Seppä mainitsee vuoden 2000 inventointiraportissaan (ks. Jaala Kujala), että pellolta olisi löytynyt tiettävästi runsaasti rautakuonaa Ollilan niemeen päin mentäessä.

Huhdasjärvi (Huhdasjärvi) Mäenkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhin kartta Huhdasjärven Mäenkylästä on Kuninkaan kartasto Suomesta 1776–1805 –teoksessa. Kartassa kylänpaikka on merkitty Huhdasjärven luoteispuolella sijaitsevien Tienarin ja Urpasen tilan paikkeille. Myös vuoden 1801 kartassa kylän tonttimaat on merkitty Tienarin ympärille (Huhdasjärvi - Vesala kyläkirja). Osa taloista on sijainnut nykyisen maantien ja rannan välisellä, nykyisin niittynä olevalla alueella ja osa Tienarin kohdalla sekä sen takana sijaitsevalla mäellä. Kylän ylärinteet ovat olleet torppareiden, käsityöläisten ja mäkitupalaisten asuttamia, kun taas isoimmat tilat ovat sijainneet alempana. Näistä osa siirtyi 1900-luvun alussa isonjaon yhteydessä muualle. (Huhdasjärvi – Vesala kyläkirja, 13.)
Huhdasjärven kylämäki oli kasvanut 1900-luvun alkuun mennessä erittäin tiiviiksi mäkikyläksi, jota kutsuttiin runsaan rakennuskannan vuoksi Variksen kaupungiksi. Paikalla oli perimätiedon mukaan yli 140 rakennusta (Salminen 2004, 166–167). Alueella on jo tuolloin ollut kivijalkoja, joista ei enää ole ollut tietoa mihin ne ovat kuuluneet. Mäenkylä poltettiin Suomen sodan aikana 1908–1909 venäläisten toimesta (Huhdasjärvi – Vesala kyläkirja, 15).
Tienarin ja Urpasen tilojen ympäristöä on pidetty Huhdasjärven vanhimpana kylänpaikkana, jossa on vuoden 1539 maakirjan mukaan ollut kaksi taloa, mutta 1500-luvun puoliväliin mentäessä niiden määrä on jo kaksinkertaistunut. Kylän on arveltu asutetun viimeistään 1400-luvulla. (Kepsu 1981, 32; Salminen 2004, 147, Suomen asutus 1560-luvulla, 148.) Tosin tältä alueelta tunnetaan runsaasti mahdollisesta rautakautisesta asutuksesta indikoivaa tummaa tulikukkaa, joka antaa aiheen olettaa, että paikalla on ollut aikaisemmin ainakin satunaista asutusta (Hamari 2004, 70–71). Kyseistä kukkaa näkyi runsaasti tienvarressa myös inventoinnin aikana.
Johanna Seppä on tarkastanut vuoden 2000 inventointinsa yhteydessä nykyisin laidunalueena toimivan kylämäen ja todennut paikalla olevan useita talonperustuksia ja uuninpohjia. Vuoden 2008 inventoinnissa laidunalueelle ei saatu lupaa mennä lehmien laiduntamisen vuoksi. Lehmälaidun on osittain kallioista niittymaata, jossa kasvaa paikoin katajaa ja muita puita. Sen poikki kulkee vanha kylätie, joka on vielä äskettäin ollut mökkitienä käytössä. Alueelta on hyvä näkyvyys järvelle.
Vuoden 2008 inventoinnissa muinaisjäännösalueen todettiin olevan aiemmin oletettua laajemman. Tienarin piha-alueen kohdalla suurin osa mahdollisista vanhemmista rakenteista on todennäköisesti tuhoutunut, koska piha-aluetta on muokattu voimakkaasti navetan sekä melko uuden asuinrakennuksen kohdalla, mutta muualla, eli tilan takana olevalla mäellä sekä asuintalon edustalla kulkevan tien ja rannan välisellä niityllä, rakennustenjäännöksiä on todennäköisesti säilynyt hyvin.

Paljakka (Paljakka) Poteri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Paljakan kylän on arveltu sijainneen nykyisellä paikallaan Pökölän ja Eerolan talojen tienoilla. Ensimmäinen maininta kylännimestä on vuodelta 1499. Vuonna 1567 kylässä on ollut kaksi taloa. (Kepsu 1981, 8.)
Poteri sijaitsee peltoalueiden välissä. Pelto nousee tilan talojen pohjoispuolella loivasti ja sitä reunustaa kiviaita. Pellolla on myös useita peltoraunioita. Päärakennuksen eteläpuolella olevalla pihalla on sireenipensaiden kohdalla kaksikerroksinen kivirivi, jonka keskellä näkyy pieni kivikumpu. Rakenne erottuu kasvillisuuden alta heikosti, mutta kyseessä näyttäisi olevan melko pieni rakenne, mahdollisesti kellarinpohja. Päärakennuksen itäpuolella on nelikulmainen kohouma, jonka vieressä on pienistä kivistä koostuva kohouma. Kyseessä saattaa olla rakennuksenpohja uunin raunioineen. Lisäksi pihapiirissä on vielä pystyssä oleva vanha aitta.
Sijaintinsa perusteella Poterin tila saattaisi olla Eerolaa vanhempi kylätontti, sillä Eerola sijaitsee matalammalla ja kosteammalla alueella. Paikalla on todennäköisesti säilynyt myös maanpäälle näkymättömien rakenteiden jäännöksiä.

Uimila (Uimila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ensimmäinen maininta Uimilasta on vuodelta 1551. Uimila on ollut 1500-luvulla pieni kolmen talon kylä ja se on asutettu todennäköisesti 1500-luvun alun tienoilla. Vanha kylänpaikka on sijainnut Pekkolan tilan paikkeilla. (Kepsu 1981, 185; Alanen ja Kepsu 1989, 240.) Paikalla on nykyisin vanha heinäladoksi muutettu paritupa, jonka vieressä on vanha aitta. Rakennusten lounaspuolella kulkee vanha kylätie, josta erkanee pohjoiseen kulkeva metsätie. Metsätien varrella on korkea nelikulmainen lohkotuista kivistä tehty latomus, jonka merkitystä ei inventoinnissa pystytty selvittämään. Kyseessä ei ole kuitenkaan mikään rakennuksen- tai uuninpohja. Pihapiirissä tai sen takana olevassa metsässä ei näkynyt merkkejä muista rakenteista, mutta niitä on voinut säilyä hyvin alueella, sillä paikalla ei ole tehty voimakasta maanmuokkausta.

Jaala (Jaala/Jaalankylä) Siikava (Asuinpaikat)
Historiallinen; Jaalankylää on pidetty mahdollisesti Jaalan vanhimpana kylänä, joka ajoittuisi 1300-luvulle. Jaalan vanhakylä on sijainnut nykyisen kirkonkylän alueella, mutta lisäksi kylään on kuulunut useampia osakyliä, joista ainakin Pyörylä on ollut jo 1500-luvulla nykyisellä paikallaan. Jaalankylä on ollut pitäjän suurin kylä ja se on jakautunut kolmeen eri neljänneskuntaan. Siikava on kuulunut Tennilän Käikälän jakokuntaan. (Kepsu 1981, 40.)
Vanhin kartta Siikavasta eli Sikavaniemestä on vuodelta 1766 (g141 6/5). Karttaan on merkitty kaksi taloa Iso-Ruhmaksen pohjoisrannalla sijaitsevan lahden luoteispuolelle. Paikalla on nykyisin Siikavan museoalue eli niittymäinen piha-alue ja vanha museona toimiva aittarakennus. Aitan ympäristössä ja alla on mm. vanhaa pullolasia ja fajanssia. Piha-alueen reunassa kylätien vieressä on tiheä pensaskasvillisuus, jonka seassa erottui lähellä tietä mahdollinen kivijalka. Lisäksi alueella näkyi myös muita kiviä sekä maakumpu, jotka saattavat kuulua vanhoihin rakennustenpohjiin. Museoalueen luoteispuolella kulkevan kylätien pohjoispuolella on todennäköisesti 1800-luvulle ajoittuvan navetan kivijalanjäännökset. Paikalla on luultavasti säilynyt hyvin vanhojen rakenteidenjäännöksiä.

Jaala Puolakka (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajakivi sijaitsee Puolakansillan pohjoispuolella joentöyräällä pellon reunassa. Kiven ympärillä kasvaa horsmaa ja nokkosta. Paikalla on suurikokoinen maakivi, jonka kylkeen on kaiverrettu myöhemmin vuosiluvut 1743-1809.
Puolakan rajakivi merkkaa Turun rauhassa 1743 sovittua Venäjän ja Ruotsin välistä rajaa, joka kulki Kymijoen vartta pitkin.

Jaala (Jaala/Jaalankylä) Pyörylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Jaalankylää on pidetty mahdollisesti Jaalan vanhimpana kylänä, joka ajoittuisi 1300-luvulle. Jaalan vanhakylä on sijainnut nykyisen kirkonkylän alueella, mutta lisäksi kylään on kuulunut useampia osakyliä, joista ainakin Pyörylä on todennäköisesti ollut jo 1500-luvulla lähes nykyisellä paikallaan. Jaalankylä on ollut pitäjän suurin kylä ja se on jakautunut kolmeen eri neljänneskuntaan. Pyörylä on kuulunut Lammin Kataloisten neljänneskuntaan, johon on merkitty vuoden 1560-asutusluetteloihin kuusi Jaalankylään kuuluvaa verotilaa. (Kepsu 1981, 40, Suomen asutus 1560-luvulla, 148.)
Pyörylän kylä on saanut ilmeisesti nimensä Björn-nimisestä isännästä. Hänen poikansa Benot Biönsson mainitaan asiakirjoissa vuodelta 1553. Pyörylä on sijainnut Puolankakosken länsitörmällä Pyörylänmäen lähettyvillä (Alanen ja Kepsu 1989, 209). Kylä on rajautunut vuosien 1743–1809 välisenä aikana osittain Venäjän ja Ruotsin väliseen valtakunnanrajaan. Venäläiset polttivat Pyörylän kylän talot 12.6.1790, minkä jälkeen kylän talot rakennettiin Pyörylänmäen pohjoispuolen rinteeseen. (Salminen 2004, 182; Verlan seudun opas 5.11.2008.) Paikalla on edelleenkin jäljellä muutama todennäköisesti 1800-luvulle ajoittuva asuinrakennus.
Pyörylän vanhalla kylänpaikalla Puolankakosken rannalla on nykyisin laaja niittyalue, jonka länsipuolella on vaikeakulkuista umpeen kasvanutta peltoa. Niityn eteläpuolelle on rakennettu kesämökki, minkä yhteydessä maata on osittain muokattu tältä kohdin. Paikalla ei voitu korkean kasvillisuuden vuoksi havaita inventoinnin yhteydessä merkkejä rakenteidenjäännöksistä, mutta Verlan seudun oppaassa kerrotaan alueella näkyvän useita maakumpuja, jotka olisivat talojen perustuksia. Joentörmä vaikuttaa topografiansa perusteella todennäköisimmältä kylän perustamispaikalta, josta asutus on pikkuhiljaa levinnyt kohti Pyörylänmäkeä. Alueella sijaitsevat mahdolliset rakenteidenjäännökset ovat todennäköisesti säilyneet hyvin.
Kylätontin alueella on käynnissä pellonmetsityshanke (2010).

Jaala (Jaala/Jaalankylä) Liikasenmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Jaalankylää on pidetty mahdollisesti Jaalan vanhimpana kylänä, joka ajoittuisi 1300-luvulle. Jaalan vanhakylä on sijainnut nykyisen kirkonkylän alueella, mahdollisesti Ala- ja Ylä-Poterin talojen tienoilla. Lisäksi kylään on kuulunut useampia osakyliä. Jaalankylä on ollut pitäjän suurin kylä ja se on jakautunut kolmeen eri neljänneskuntaan. Kylään on merkitty vuonna 1539 6 taloa ja 1560-luvulle mentäessä kylässä on ollut jo 14 verotilaa. (Kepsu 1981, 40, Suomen asutus 1560-luvulla, 139-140, 148.) Vuoden 1789 armeijan kartassa sekä Kuninkaan kartastossa nykyinen kirkonkylä on jo erittäin tiheään asutettu (Salminen 2004, 161; Alanen ja Kepsu 1989, 208).
Liikasenmäen alue sijaitsee Jaalan kirkonkylässä hieman paloasemalta ja kunnantalolta etelään peltojen ympäröimällä mäellä lyhyen matkan päässä Jaalanlahdesta. Paikan rakennukset on kunnostettu museoksi. Paikalla on aikaisemmin ollut Jaala-Heikkilän puustelli. Tila perustettiin sotilasvirkataloksi vuonna 1683 ja se toimi sellaisena aina vuoteen 1810 saakka. Venäläiset polttivat alueella sijainneet rakennukset vuonna 1790. Ainoastaan yhden aitan kerrotaan säilyneen palosta. Vuonna 1865 tilan vuokrasi Kustaa Aadolf Liikanen, mistä tilan nykyinen nimitys johtuu. (Salminen 2004, 167, 168.)
Liikasenmäellä on päärakennuksen eteläpuolella havaittavissa kaksi painannetta sekä kivillä täytetty kellarikuoppa. Myös päärakennuksen itäpuolella on muutama rakenne. Lipputangon kohdalla on nähtävissä maakumpu ja sen takana on istutetun kuusen vieressä matala kohouma. Lisäksi sireenipensaiden lomassa on maavallien ympäröimä painanne, jonka halkaisija on noin 3,5 m.
Liikasenmäellä on todennäköisesti säilynyt hyvin 1700-luvun lopun paloa edeltäneitä rakenteita sekä kulttuurikerroksia. Paikalla on sijaintinsa puolesta saattanut olla asutusta jo ennen puustellin perustamista. Myös mäen pohjoispuolen pelloilla on saattanut säilyä ainakin 1700-luvun asutuksen jäännöksiä, sillä karttojen perusteella alue on ollut jo tuolloin rakennettu. Muualta kirkonkylästä vanhat rakennustenjäännökset ovat todennäköisesti tuhoutuneet uuden rakennuskannan myötä.
Vuonna 2015 toimitettiin metallinilmaisinlöytöjä mäen eteläpuolen pelloilta, aivan muinaisjäännösrajauksen reunalta. Löytöalueen koko on noin 130x50 metriä, 80 m mpy korkeuskäyrän eteläpuolella ja museoalueelta etelään vievän peltotien länsipuolella. Osa löydöistä palautettiin löytäjälle, mm. 1800-luvun rahoja, lyijykuulia, sormustin, värttinänpyörä, solki ja pieniä epämääräisiä metalliesineiden katkelmia (verifikaatti ja kuvat arkistossa). Pellossa havaittiin paljon rautakuonaa, tiiltä, lasia yms. Löydöistä talletettiin kokoelmiin KM 40665:1-8, ks. alakohteet. KM 40665:4 on rautakautinen ketjunkantajan katkelma, muut löydöt historialliselta ajalta. Vuonna 2016 toimitettiin samalta pellolta uutena metallinetsinlöytönä 3 yhteenkiinnittynyttä dirhemiä viikinkiajalta (KM 41621; ks. alakohteet). Vuonna 2019 saatu merovingiajan tasavarsisolki.

Kimola (Kimola/Vesi-Kimola) Ilonojan kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ensimmäinen maininta Kimolan kylästä on vuodelta 1539, jolloin kylässä oli viisi taloa. Isonjaon aikaan vuonna 1825-26 asutus oli levinnyt jo hajalleen Kimolanlahden pohjoispuolelle, joten vanhan kylänpaikan selvittäminen isojakokartan mukaan ei ole mahdollista. (Kepsu 1981: 55.)
Ilonojan kartanosta vanhin kartta on vuodelta 1768 ja kartassa näkyy myös kahden muun talon paikat, joista toinen sijaitsee nykyisen Ilonojan kartanon kohdalla. Alkuperäinen Ilonoja on sijainnut nykyisestä noin 700 m koilliseen peltojen väliin jäävällä kapealla alueella, jonka poikki kulkee Kimolanlahteen laskeva oja.
Ilonojan säätyläiskartanon paikalla on alkujaan ollut Sammon ratsutila, jonka kantatila on peräisin 1600-luvulta (Salminen 2004: 168). Kartano syntyi 1700-luvulla ja se paloi 1871, minkä jälkeen kartanonpaikka jäi autioksi. Nykyisestä Ilonojan kartanosta löytyy vanha kartta, josta selviää vanhan kartanon rakennusten sijainti tontilla. Päärakennus on sijainnut pellon ja vuonna 2008 rakenteilla olleen asuinrakennuksen välisellä lehtometsätilkulla ja myös osa muista rakennuksista on sijainnut tällä alueella sekä osittain myös nykyisen pellon puolella. Niitä on myös ollut rakenteilla olevalla alueella tulevan asuin- ja kylmärakennusten ympäristössä. Tältä alueelta mahdolliset rakennustenjäännökset ovat tuhoutuneet, mutta metsätilkulla ja tontin poikki kulkevan ojan länsipuolella niitä on säilynyt. Ojan penkassa on nähtävissä kivikellarin rauniot sekä useita maakuoppia. Metsäkaistaleella on nähtävissä useita matalia nelikulmaisia uunikiveyksiä sekä myös mahdollisia kivijalkoja. Näistä joku kuuluu todennäköisesti kartanon palaneeseen päärakennukseen. Lisäksi alueella on myös kartanoon johtaneen tien varrella kivinen silta (ks. kohde nro 100012353), joka ajoittunee 1700-luvulle.
Ilonojan kartanon sijainti on topografisesti sopiva myös Kimolan vanhaa kylänpaikkaa ajateltaessa. Tontin pohjoispuolella pelto muodostaa ojantörmään tasaisen peltoterassin, joka voisi olla vanhaa kylätonttia kartanopaikan lisäksi. Peltoa ei pystytty kuitenkaan tarkastamaan inventoinnin yhteydessä.

Kimola Ilonoja (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kimolan Ilonojan kartano on sijainnut 1700-1800-luvuilla nykyisestä kartanonpaikasta n. 700 m koilliseen Kimolanlahteen laskevan ojan äärellä. Paikalle on johtanut Jaalan vievältä maantieltä ojan poikki kulkeva pikkutie. Ojan kohdalla on käsinlohkotuista kivistä rakennettu holvikaarellinen silta. Silta on ollut viime aikoina pois käytöstä ja se on säilynyt hyvin. Rakenne ajoittuu mahdollisesti 1700-luvulle.

Kimola (Kimola/Vesi-Kimola) Väärtti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Kimolan tytärkylästä Väärtistä on vuodelta 1539. Tällöin kylässä oli kaksi taloa, mutta noin vuodesta 1560 vuoteen 1740 se on merkitty autioksi. Paikalla on kuitenkin todennäköisesti asunut sotilaita ainakin 1640-luvulta asti. (Kepsu 1981, 198.) Varhaisin kartta Väärttistä on vuodelta 1780 (g 140 4/1). Siinä tonttialueet on merkitty nykyisen Anttilan kohdalle ja sen itäpuolelle.
Anttila sijaitsee Märkjärven pohjoisrannalla jyrkästi rantaan laskevan törmän päällä. Pihan itäpuolella pusikkoisen niittyalueen keskellä laskee pieni oja järveen. Länsipuolella maasto muuttuu kallioiseksi metsäksi. Maastollisesti Anttilan piha-alueen tienoo vaikuttaa todennäköisimmältä vanhan kylän paikalta. Tilan nykyinen päärakennus ja ulkorakennukset ajoittuvat luultavasti 1800-luvulle tai 1900-luvun alkuun. Päärakennuksen eteläpuolella on nähtävissä mahdollisesti vanhempaan rakennukseen kuuluvaa kivijalkaa. Paikalla on pohjois-eteläsuuntainen kivirivi, joka muodostaa etelässä kulman. Alueella on saattanut säilyä hyvin vanhempia rakennustenjäännöksiä.

Haapa-Kimola Samppa (Hautapaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan noin kilometrin etäisyydellä Sampan talosta on kallioisten mäkien välissä kangasalueella sijainnut "mustansurman" aikainen hautapaikka metsässä. Inventoinnissa kuvausta vastaava paikka löydettiin noin 600 metriä em. talosta koilliseen. Paikalla havaittiin alueen poikki kulkevan hiekkatien molemmin puolin hautamaisia painanteita, joista osassa oli vahva hiilikerros, kun taas osasta paljastui turpeen alta lähes puhdas hiekka.
Tien pohjoispuolella on kapea kaistale kallion rajaamaa kuusimetsää. Tällä alueella on muutama pyöreä hieman isompi kuopanne sekä yksi soikea pienempi kuoppa tien vieressä. Lisäksi alueen reunassa on ojamainen kaivanto. Tien eteläpuolella on hiekkakuoppa, jonka länsipuolelta on kaadettu metsää. Metsänhakkuualueella on yhteensä 32 soikeaa tai pyöreää hautamaista kuoppaa. Kuoppien syvyys vaihtelee muutamasta kymmenestä cm:stä hieman alle metriin. Kuopanteiden reunat ovat maantasaisia. Tämä viittaa siihen, että jos painanteet ovat hautakuoppia, niin vainajia ei ole siirretty muualle.
Kuopanteiden tarkempi ajoittaminen ja funktion määrittäminen vaatisivat laajempia tutkimuksia. Kyseessä saattaisi olla jonkun kulkutaudin vuoksi perustettu hautapaikka, mahdollisesti 1700-luvulta. Muinaisjäännös on tuskin kuitenkaan 1300-luvun mustansurman aikainen. Muinaisjäännösalueen rajaus perustuu näkyviin rakenteisiin.

Suuri rantatie Summassa (Kulkuväylät)
Historiallinen; Haminan kaupungin länsipuolella, Summan kylässä Linnakallio-nimisen kalliopaljastuman läheisyydessä olevien kivilatomusten (ks. Hamina Linnakallion louhos 1000 00 3177) tarkastuksen yhteydessä oppaana toiminut paikallinen, Tuula Riiheläinen kertoi, että Linnakalliota kiertävä, asfaltoidusta Kuninkaantiestä pohjoiseen erkaneva hiekkatien pätkä noudattelee "alkuperäistä" Kuninkaantien linjausta. Tien varteen on jätetty ns. Kulkurin patsas, vanha kilometripylväs ”muistoksi lukuisista matkaajista”. Museoviraston Haminan toimipisteen tutkijan, Ilkka Kaskisen mukaan tie on melko alkuperäisessä kunnossa, ja reunojen tukikiveystä saattaisi olla säilyneenä, joskin maan alle jääneenä. Tieosuus on osin suljettu autoliikenteeltä.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä tarkastettiin tienpohjan länsipää alueella sijaitsevan voimajohtolinjan kohdalla. Tienpohjan leveyden todettiin linja-aukon kohdalla olevan 5-7 m ja korkeuden enimmillään runsaan metrin. Maastossa selkeästi erottuvan hyväkuntoisen tienpohjan länsipäähän oli laitettu ajoesteeksi suuria kiviä.

Sulkusalmi (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Sulkusalmen pohjoispuolella, n. 80 m salmen yli johtavasta sillasta luoteeseen. Kuopat sijaitsevat luode-kaakko -suuntaisella niemekemäisellä harjanteella. Neljä vallitonta kuoppaa ovat muodoltaan soikeita, kooltaan noin 2 x 1,5 x 0,4 m. Niiden pohjalle on syntynyt podsolimaannos. Viides kuoppa on kooltaan 2 x 2,5 m ja syvyyttä sillä on 1,2 m. Tämä kuoppa lienee resentti.
Kohde tarkastettiin vuoden 2023 inventoinnissa ja sen yhteydessä havaittiin jo aiemman inventoinnin yhteydessä harjanteella kulkevan retkeilyreitin itäpuolella löytyneet neljä kuoppaa. Muodoltaan epämääräisten kuoppien käyttötarkoitusta on vaikea määritellä. Sen sijaan viides kuopista, joka sijaitsee noin 15 metriä muiden kuoppien koillispuolella, on selkeä rakenne. Kuoppa on rinteessä ja sen alareuna on rakennettu kivistä ja näyttäisi, että muillakin sivuilla on kivivuorausta. Kuopan sisäosa on noin 1,5 x 2 metriä ja syvyys lähes 1,5 metriä.
Kivivuorattu kuoppa voi mahdollisesti olla kaskiviljelyyn liittyvä säilytyskuoppa, johon myös muut alueen kuopat voivat liittyä.

Kuutinniemi 3 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Latomus sijaitsee Tervajärveen pistävän Kuutinniemen itärannalla Sulkusalmea vastapäätä. Epämääräinen latomus on tehty kallion koloon ja sen koko on 2 x 1 x 0,5 m.
Kohde on tarkastettu vuoden 2023 inventoinnissa, jonka yhteydessä latomuksen luonne ei varmuudella selvinnyt. Kyseessä lienee kuitenkin tarkoituksella paikalle kasattu kivirakenne.

Historiallinen; Ruotsin sotaväen Kustaan sodan 1788 – 1790 aikainen leirialue, joka sijaitsee Ylätalon päärakennuksesta noin 350 m päässä, tilalta etelään johtavan tien länsipuolella. Hiekkapohjaisessa maastossa kasvaa harvaa kuusimetsää.
Alueella on 13 sotilasleirin majoituskuoppaa. Suurin osa kuopista on pyöreitä ja niiden halkaisija on keskimäärin 2 m. Sen lisäksi on kolme soikeahkoa kuoppaa, joiden koko vaihtelee 1 x 2 m – 2 x 3 m. Kuoppien syvyys on 0,3 – 0,8 m. Leirin itäosan kohdalla on peltoa, eikä siinä erotu enää merkkejä kuopista. Alueelle on ollut majoitettuna Helsingen rykmentti.
Vuonna 1967 oli alueella havaittu metsässä kolme painautumaa, jotka olivat 4 m pitkiä ja 0,5 m leveitä. Painanteisiin liittyi perimätietoa hautaamisesta. Paikan koordinaatit sijoittuvat alueen pohjoisosaan.

Pampyöli (Bamböle/Hirvelä) Hovi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pampyöli mainitaan ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Kylän vanhin asutus juontuu kuitenkin ilmeisesti jo 1200- ja 1300-lukujen järjestelmälliseen ruotsalaiseen uudisasutukseen. (Rosén 1936:115-116,127-128,139-146.)
Pampyölin vanha jakokunta käsitti koko Kirkkojärven eteläisen ranta-alueen. Vehkalahden keskuskylä sijaitsi Savilahden, Salmenvirran ja Kirkkojärven rajaamalla niemellä, nykyisen Haminan kaupungin paikalla. Kyseessä oli itse asiassa kolmen kylän: Pampyölin, Hietakylän ja Hirvelän muodostama kyläryhmä, johon kuuluivat myös kirkko ja pappila. Jakokunnan tilaluku nousi 1500-luvun puolivälissä lähelle kolmekymmentä, mutta vuosisadan lopussa sota-aika sekä kadot aiheuttivat autioitumista ja loppujen lopuksi talonpoikaisen asutuksen vähittäisen katoamisen 1600-luvulla. (Korhonen 1981:375-376.)
Kun Vehkalahden Uusikaupunki eli Hamina perustettiin v. 1653, erotettiin kaupungin alue Pampyölin kylän omistuksista ja Pampyöli ”muutti” Kirkkojärven kaakkoisrannalle jo aikaisemmin kadonneen Hirvelän kylän paikalle. Kaupungin läheisyyden vuoksi Pampyölin maita omistivat tavallisten talonpoikien lisäksi papit, upseerit, kauppiaat ja virkamiehet, ja v. 1743 koko kylä lahjoitettiin Haminan omistukseen. Pampyölin asutus vakiintui 1700-luvun kuluessa ja muuttui kaupungin kasvavasta vaikutuksesta huolimatta jälleen talonpoikaiskyläksi. 1700-luvulta lähtien Vehkalahden vanha keskuskylä oli siis verrattain pieni viiden talon kylä, kaupungin kyljessä oleva ”laita-alue”. (Korhonen 1981:376-377.)
Kirkkojärven kaakkoisrannan entisen Hirvelän, myöhemmän Pampyölin kylätonteista Peltola on jäänyt nykyisen Haminan kaupungin pohjoisosassa sijaitsevan teollisuuskiinteistön alle. Muiden tonttien kohdalla talonpoikaiskylän ja maaseutumaisen asutuksen elementit ovat edelleen leimaavia kaupungin läheisyydestä huolimatta. Tontit ovat asuttuja, mutta suhteellisen väljästi rakennettuja. Rakennusten välissä sekä rakentamattomilla pelto- ja piha-alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Perheniemi (Perheniemi) Pärhäntöyry (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Perheniemen kylästä on vuoden 1460 rajatuomiossa, mutta kylän on arveltu saaneen alkunsa jo viimeistään 1300-luvun lopulla (Kepsu 1981: 122). Vuoden 1539 maakirjan mukaan Perheniemessä on ollut jo kahdeksan taloa ja 1600-luvun puoliväliä lähestyttäessä taloluku on noussut 14 taloon. Alueen kehitys kuitenkin muuttui, kun Perheniemestä tuli vuonna 1643 rälssimaata ja alueelle nousi Perheniemen kartano, josta tuli vuonna 1647 säterikartano. (Halila 1939: 65–66, 140–141, 246–247.)
Perheniemen vanha kylänpaikka on sijainnut nykyisin opistona toimivasta kartanosta noin 700 metriä etelälounaaseen Sääskjärven rannalla sijaitsevalla Pärhäntöyry-nimisellä niemellä (Alanen ja Kepsu 1989: 172; Halila 1939: 500). Alueen ympärillä on laaja peltoalue. Kylänpaikka on ilmeisesti hylätty ennen vuotta 1844 (Kepsu 1981: 122). Myöhemmin Pärhäntöyryn pohjoisosaan on rakennettu maatila, jonka rakennukset on purettu melko äskettäin. Nykyisin paikalla on navetanjäännöksiä sekä kesämökki saunoineen. Lisäksi niemen kärjessä on uimaranta ja siihen liittyvä rakennus. Tämän ja navetanpohjan vieressä olevan lantakaivon kohdalla ei vanhempien rakenteiden jäännöksiä ole säilynyt, mutta muualla niitä on todennäköisesti säilynyt hyvin. Rakentamattomalla alueella kasvaa niittyä, jonka poikki kulkee uimarannalle johtava hiekkatie. Tien kääntökohdassa on näkyvissä kivirivi ja lisäksi alueen keskiosassa on mahdollinen uuninpohja sekä kellarikuoppa.

Lyöttilä (Lyöttilä) Kylänmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ensimmäinen maininta Lyöttilästä on vuoden 1458 rajatuomiossa, jossa Pietari Lyötti vahvisti maa-alueitaan. Lyöttilä on todennäköisesti perustettu jo 1300-luvulla, vaikka uudisasukas Pietari Lyöttiä onkin pidetty aikaisemmin kylän varsinaisena perustajana. Asutuksen on esitetty levinneen Lyöttilään Niemenkylästä eli nykyisen kirkonkylän tienoilta (Halila 1939:63; Kepsu 1981:91; Mukula ja Mäkelä 1977:555–558.) Vuonna 1539 kylässä oli jo 12 talonpoikaistaloa ja yksi rälssin lampuotitila, Kurjala. 1500-luvun lopulla kylä köyhtyi ja autioitui, jolloin isoja osia Lyöttilästä joutui pappilan ja kruunun haltuun. 1600-luvun puolella autiotilat saivat jälleen uusia omistajia. (Halila 1939:63–64, 128, 137–138, 239.)
Lyöttilän Kylänmäki sijaitsee peltojen ympäröimällä korkealla mäellä Pellinginselän itäpuolella. Kasvillisuus on alueen lounais- ja keskiosassa enimmäkseen lehtokasvillisuutta, mutta se muuttuu koillisosassa mäntykankaaksi. Alueella kasvaa runsaasti tummaa tulikukkaa. Mäen lounaisreunalla on suurehko sorakuoppa. Kylänmäen päällä on nykyisin useita kesämökkitontteja, jotka noudattelevat vuoden 1783 kartassa (g 140 8/1-4) näkyviä kapeita tonttirajoja. Alueen kaakkoisosassa maantien vieressä on vanha autioitunut tila ja myös mäen poikki kulkevan tien molemmilla puolilla on muutama autioitunut tontti.
Mökkitonttien väleissä on paikoin rakentamattomia alueita, joissa on nähtävissä useita vanhojen rakenteiden jäännöksiä. Kylänmäen luoteisosassa Kylänmäentien kaakkoispuolella on pusikossa näkyvissä useita erikokoisia painanteita, kuoppia ja kumpuja, joista osa on todennäköisesti uuninpohjia, kellareita ja rakennuksenjäännöksiä. Myös Kylänmäen keskiosassa on säilynyt kivijalkoja ja muita rakenteita. Lisäksi Pietari Lyötin muistomerkin kohdalla on kolme uuninpohjaa ja kaksi kivijalkaa uuninperustuksineen sekä kellarikuoppia. Tästä hieman itään on maantien vieressä myös kaksi kivijalkaa ja syvälle maahan kaivettu kellari, jossa on suurista laakakivistä tehty katto.
Kylänmäellä havaittiin yli 20 maanpäälle näkyvää rakennetta ja on todennäköistä, että niitä on säilynyt myös maanpinnan alapuolella. Rakennustenjäännöksiä on voinut säilyä myös nykyisillä kesämökkitonteilla.

Töyryntie (Asuinpaikat)
Historiallinen; Venäläisten Kustaan sodan (1788 – 1790) aikainen sotilasleiri, joka sijaitsee n. 1,8 km Kaipiaisista itään, Töyryntien ja junaradan välisen harjun etelärinteellä. Maaperä on hiekkaa, jossa kasvaa mäntyjä.
Alueella on 40 majoituskuoppaa. Osa niistä sijaitsee vierekkäin siten, että kuoppien välimatka on vain metri. Osa kuopista on kaivettu suoriin riveihin kun taas suurin osa niistä sijaitsee näennäisen sattumanvaraisesti rinteessä. Kuopat ovat nelikulmaisia tai soikeahkoja. Niiden keskimääräinen koko on 2 x 3 m ja syvyys vaihtelee välillä 0,3 – 1 m. Suurin kuoppa on kooltaan 3,5 x 4 m. Neljä kuoppaa on kaivettu siten, että niiden reunalla on suurikokoinen maakivi. Kohteen itäpäässä on 2 x 3 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 1,8 m. Sen ympärille on kasattu metrin levyinen maavalli, joka on 0,3 m ympäristöään korkeammalla.
Ruotsalainen sotilasosasto hyökkäsi alueella sijainneen ”kasakoiden” leiriin Kustaan sodan aikana.

Anjalan taistelupaikka (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Kymijoen molemmin puolin, nykyisen Anjalan, Tullimäen, Kalajan ja Inkeroisten alueilla
käytiin useita taisteluita Kustaan sodan (1788–1790) aikana. Ruotsalaiset ylittivät Kymijoessa sijainneen Venäjän rajan heinäkuussa 1788. Joen yli käytiin useita tykistötaisteluita vuosina 1789 ja 1790. Sodan molemmat osapuolet tekivät sodan kuluessa useita hyökkäyksiä joen kummallekin puolelle.
Taistelualueella on nykyään asuin- ja teollisuusalueita sekä tiheä katuverkosto. Näiden alueiden kohdalla taistelusta ei todennäköisesti ole säilynyt merkkejä maastossa. Rakentamattomilla alueilla saattaa arkeologisilla menetelmillä olla vielä tavoitettavissa jälkiä taistelusta.
Alueella on useita sekä ruotsalaisten että venäläisten rakentamia tykkipattereita. Ne on merkitty muinaisjäännösrekisteriin kukin omana kohteena.
Kohteen keskikoordinaattia ja alueen eteläosan rajausta muutettu tammikuussa 2021 vuoden 2020 inventoinnin tulosten perusteella.

Junkkari, Juotjoki (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Junkkarinjärvestä Kymijokeen laskevan Juotjoen ympäristössä käytiin Kustaan sodan aikana 6.5.1790 nk. Korhosen taistelu ruotsalaisten ja venäläisten välillä. Juotjoen jokilaakson muodostavat joen kummallakin rannalla olevat pellot sekä joesta n. 300 – 400 metrin päässä, tasangon reunoilla nousevat kalliot. Joen länsipuolella kalliokohoumat ovat vähäisiä mutta itäpuolella oleva Korhosenmäki ja Lehtomäki ovat osin jyrkkiä ja metsäisiä.
Taistelut keskittyivät Elimäelle johtavan tien varteen, jonka ympäristössä oli joen länsipuolella myös ruotsalaisten tykistöä. Ruotsalaisten joukot olivat keskittyneet nykyisen Iso-Korhosen, Päivölän ja Alangon tilojen paikkeille sekä Haimin ja Päivölän väliselle alueelle. Venäläiset joukot olivat tykistöineen keskittyneet Korhosenmäelle ja Lehtomäelle sekä nykyisen Vähä-Korhosen tilan alueelle, josta ne hyökkäsivät Juotjoen länsirannalle.
Nykyisin Korhosenmäki on rakentamaton mutta Lehtomäellä sekä Vähä-Korhosessa on maatilat piharakennuksineen. Joen länsirannalla olevat ruotsalaisjoukkojen alueet ovat osin rakennettuja. Peltoviljelyn ansiosta taistelupaikan maisema on pysynyt avoimena ja vastaa pääpiirteiltään 1700-luvun lopun tilannetta.

Värälän leirialue (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotsin sotaväen Kustaan sodan 1788–1790 aikainen leirialue, joka sijaitsee Myllykoskentien suuntaisesti Väräläntien risteyksestä 150 m kaakkoon sijaitsevan ns. Rauhankiven muistomerkin ympäristössä.
Leirialueen majoituskuoppia on yhteensä 41. Ne sijaitsevat noin 1,2 hehtaarin alueella, muistokivestä 60 m kaakkoon ja 160 m länteen. Kuopat ovat pyöreäkulmaisen suorakaiteen muotoisia ja kooltaan keskimäärin 1,5 x 2 m. Pohjalle kapenevat kuopat ovat keskimäärin 0,7 m syviä. Muistokiven kaakkoispuolen kuopat sijaitsevat loivassa rinteessä, jonka kangasmaastossa kasvaa mäntyjä. Kuopat ovat osittain säännöllisissä pohjoinen–etelä –suuntaisissa riveissä. Alueella on ollut majoittuneena Södermanlandin rykmentti. Leirialueen itäpää on tuhoutunut koulurakennuksen ja sen pihamaan alle, jolloin Sikomäentien varrella sijainneet tykistön majoituspaikat ovat myös hävinneet.
Muistokivestä 25 m etelään on 4 x 8 m kokoinen neliskulmainen kuoppa, jonka länsireuna madaltuu miltei ympäröivän maan tasoon. Kohdalla on sijainnut kenraalikunta ja hovi. Kuninkaan päämaja on ollut lähempänä muistokiveä. Muistokivestä länteen maasto tasoittuu ja kuusimetsässä olevissa kuopissa on majoittunut Itä-Göötanmaan rykmentti.

Rajaportti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotsin sotaväen Kustaan sodan 1788 – 1790 aikainen leirialue, joka sijaitsee
Rajaportin ja Sikomäentien välisen mäen pohjoisreunalla, 7,8 hehtaarin alueella. Pääosin hiekkapohjaisessa maastossa kasvaa sekametsää. Alueella on myös hakkuuaukeita ja hiekkakuoppia.
Alueella on 43 sotilasleirin majoituskuoppaa. Kuopat sijaitsevat maastossa epäsäännöllisesti. Alueen länsiosassa niitä on kaivettu harvaan mutta itäpäässä, Sikomäentien kummallakin puolella kuopat sijaitsevat tiiviimmin. Kuoppien koko ja muoto vaihtelevat. Pienimmät pyöreät kuopat ovat halkaisijaltaan metrin kokoisia. Nelikulmaiset kuopat ovat kooltaan 2 x 2 – 5 x 4 m ja syvyydeltään 0,3 – 1 m.
Alueen länsipäässä, nykyisin Sikomäentieltä Kuuselaan johtavan tielinjan eteläpuolella on 3 kuoppaa, jotka sijaitsevat toisistaan 10 m välein. Keskimmäinen kuoppa on kooltaan 3 x 6 m. Se on kaivettu osin maahan ja osaksi koverrettu rapakivikallioon. Alueella on ollut majoittuneena kenraali ja paroni Armfeltin jääkärit. Heidän eteläpuolelle oli varastoitu Kymijoen ylittämiseen käytettävät ponttonisillan osat. Alue on nykyään suota, eikä sieltä löytynyt minkäänlaisia jälkiä tai rakenteita.
Tielinjan pohjoispuolella, mäen pohjoisreunalla, suuren hiekkakuopan pohjoispuolelta länteen on 11 kuoppaa ja tielinjan eteläreunalla vielä 2 kuoppaa. Alueelle on ollut majoitettuna Oulun rykmentti.
Sikomäentien länsipuolella on 8 kuoppaa. Läntisimmässä kuopassa on oviaukko, joka aukeaa pohjoiseen. Alueella on ollut majoittuneena Vestmanlandin rykmentti. Tien itäpuolella on tiheässä 11 kuoppaa joissa on ollut henkivartiorykmentin ratsuväki. Kahden edellä mainitun joukko-osaston edessä, on ollut tien poikki sijoitettuna tykistöä. Noin 100 m edellä mainituista kuopista on tien vieressä, sen länsipuolella 4 kuoppaa. Tiestä 40 m itään on vielä 4 kuoppaa. Sikomäentien levennys on saattanut aikanaan tuhota joitakin kuoppia samoin kuin alueen keskivaiheilla sijaitseva hiekkakuoppa. Sotatapahtumia kuvaavaan karttaan merkitystä, tien poikki kulkevasta varustuksesta ei löydetty jälkiä maastossa.

Kivirappu (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Kausalaan vievän maantien nro 14556 lounaispuolella jyrkästi nousevan kallioisen harjanteen pohjoisreunalla. Röykkiö sijaitsee kuusta, sammalta ja varpua kasvavassa metsässä kalliojyrkänteen reunalla. Kiveys on mahdollisesti kasattu pieneen notkelmaan.
Kivilatomus on muodoltaan hieman kolmiomainen ja sen halkaisija on noin 2 m. Kivien koko on keskimäärin 35–50 cm, mutta myös pienempiä on jonkin verran. Reunassa on myös yksi isompi kivi. Kivet ovat osittain kolmessa kerroksessa ja ne ovat sammalen peittämiä. Röykkiön korkeus on 50–80 cm. Kivilatomuksen sijainti viittaa hautaröykkiöön. Lähistöltä tunnetaan Keinukallion röykkiö, joka sijaitsee saman kallioharjanteen eteläpuolella, vajaan 600 metrin päässä Kivirapun latomuksesta. Lisäksi reilun kahden kilometrin päässä kaakossa sijaitsee Suorannan hautaröykkiö.
Röykkiö löytyi maanomistajien ilmoituksen perusteella. Kohteesta tiedotettiin Museovirastolle jo vuoden 2007 alussa, mutta latomus ehdittiin tarkastaa vasta vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä, jolloin paikalle saatiin opastus.

Peräkannikko (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee 500 m itään Tallusjoen Sähkökoskesta, mäen länsireunalla, 30 m korkeajännitelinjasta länteen. Kivikkoisessa moreenimaastossa kasvaa tiheää kuusimetsää ja vesakkoa.
Maahan kaivettua taistelu- ja yhdyshautaa, jota on osittain täytetty. Taisteluhaudoissa on 6 traverssia. Torjuntasuuntana on lounas. Hautojen kokonaispituus on 200 m.

Löytty, Kotiranta (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Ruokola ja Kotiranta nimisten tilojen alueella, Löytyntien ja Linjakujan risteyksen länsipuolella. Kohde sijaitsee mäen länsi- ja eteläreunoilla sekametsässä.
Maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja. Hautojen leveys on yläosasta 1,5 m ja alaosasta 0,9 m. Syvyys on 1 m. Traversseja on kaksi, joista toinen on sijoitettu haudan keskelle siten, että sen voi ohittaa kummaltakin puolelta. Hautojen kokonaispituus on 400 m. Torjuntasuunnat ovat länteen ja etelään. Kohteen lounaisosassa on avoin konekivääriasema, jonka torjuntasuunta on läntisiin ilmansuuntiin. Yksi suojahuoneen kuoppa, joka on kooltaan 5 x 5 m, syvyys 1 – 2 m.

Raavuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Raavuori nimisen mäen länsi- ja etelärinteillä. Linnoitteita on myös Raavuoren sivuitse kulkevan Löytyntien länsipuolella. Raavuoren eteläpäässä on suurikokoinen hiekkakuoppa, jonka kohdalta linnoitteet ovat tuhoutuneet. Kaakkoisosan loivalla hiekkaisella mäenrinteellä kasvaa sekametsää. Kohteen keskiosassa, Raavuoren jyrkällä länsirinteellä on havumetsää ja pohjoisosassa Löytyntien itäpuolella kasvaa tiheää vesakkoa. Taistelu- ja yhdyshautojen kokonaispituus on 1 km.
Kaakkoisosassa on maahan kaivettua hautaa. Taisteluhautalinjasta haarautuu länteen yhdyshauta, joka katkeaa hiekkakuopan kohdalta. Taisteluhaudan torjuntasuuntina ovat kaakko ja etelä. Yksi avoin konekivääriasema (P= 3477091, I= 6739986), jonka torjuntasuunta on eteläisiin ilmansuuntiin. Asema poikkeaa pohjamuodoltaan muista avoimista konekivääriasemista. Se on kooltaan 3 x 7 m ja siihen johtaa yhdyshauta aseman takaa.
Keskiosassa on maahan kaivettua taistelu- ja yhdyshautaa. Haudan leveys on ylhäältä 2,5 m, alhaalta 1,2 m ja syvyys on 2 m. Taisteluhaudan reunassa on yksi traverssi, jonka lisäksi hautoihin on rakennettu 3 traverssia, jotka voi sivuuttaa kummaltakin puolelta. Yhdessä kohdassa erottuu taisteluhaudan rintasuojan päältä kolme syvennystä, joiden leveys on 0,3 m ja syvyys 0,2 m. Syvennykset ovat ilmeisesti kivääreille tehtyjä ampuma-aukkoja. Kahdessa kohdassa taisteluhaudan rintasuojassa on 2 m leveä aukko, josta lähtee torjuntasuuntaa kohti madaltuva, suora, muutamia metrejä pitkä hauta/oja, jonka leveys on alaosasta 0,3 m. Kaksi suojahuoneen kuoppaa, joista toisen, 3 x 3 m kokoisen, ympärillä on maavalli. Toinen suojahuoneista on varustettu kahdella sisäänkäynnillä. Se sijaitsee 5 x 5 m kokoisessa kuopassa. Kummatkin kuopat ovat 2 m syviä.
Pohjoisosassa on osittain täytettyä, maahan kaivettua hautaa, jonka leveys on yläosasta 1,5 m ja syvyys 0,5 – 1 m. Pankan tilan kohdalla hautoja on täytetty.

Oravala (Oravula) Lamminkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalan säterikartano on perustettu vuonna 1671 Oravalan vanhankylän paikalle. Kartanosta tehtiin 1600-luvun lopulla Karjalan ratsuväkirykmentin everstiluutnantin virkatalo, jonka alaisuudessa oli ennen isonvihan alkua toistakymmentä torpparia. Isonvihan aikana kartanon rakennukset olivat päässeet huonoon kuntoon, minkä vuoksi vuonna 1723 monet kartanon rakennuksista määrättiin uudelleenrakennettaviksi. Ruotsin kruunu menetti Oravalan upseerivirkatalon vuonna 1743, kun uusi valtakunnanraja vedettiin Kymijokeen. Kartano on ollut nykyisen omistajasuvun hallussa vuodesta 1869 lähtien. (Oksanen 1995:45, 49–51, 195–197.)
Oravalan kartanon päärakennus sekä kuusi muuta rakennusta poltettiin vuonna 1918 punakaartilaisten toimesta. Palaneiden rakennusten jäännöksiä on nähtävissä nykyisen päärakennuksen sekä sen pohjoispuolella sijaitsevan nk. syytinkirakennuksen välisellä nurmikkoa kasvavalla tasoitetulla piha-alueella. Vanha 1700-luvulla rakennettu päärakennus on sijainnut nurmikkoalueen länsireunassa. Nurmikkoalueen itäpuolella navetalle päin vievän tien vieressä on myös muiden rakennusten pohjia, jotka saattavat saattavat ajoittua jo 1600-luvulle. Nykyisen päärakennuksen lounaispuolella on kasvihuoneiden vieressä vanha kivistä holvattu kellari, jonka päällä kasvaa paksuja kuusia. Kellari on kylmämuurattu suurista kivistä.
Oravalan kartanon alueella on säilynyt kartanon eri vaiheisiin liittyviä rakennustenpohjia, mutta on myös mahdollista, että paikalla on säilynyt kartanoa vanhempia, Oravalan kyläasutukseen kuuluvia rakenteita. 1700-luvulla kirjatun perimätiedon mukaan Oravalan kylän ensimmäinen asukas Orava-Matti on asunut Ketunpesällä eli nykyisen kartanon paikalla, hakaten suureen kiveen pihtien kuvan. Kivi (ks. kohde 1000012840) sijaitsee nykyisen päärakennuksen eteläpuolella sijaitsevan rakennuksen vieressä. Orava-Matista eli oraewe Matisse af orewallista on maininta jo vuodelta 1365. (Kepsu 1990:314.) Oravalan kylä näyttäisi siis kirjallisten lähteiden mukaan olleen perustettu ainakin jo 1300-luvulla. On tosin mahdollista, että vanhin kylänpaikka on ollut kartanon päärakennuksesta n. 250 metriä eteläkaakkoon sijaitsevalla matalalla kummulla nk. Kylänpellon laidalla. Tällä alueella on havaittu nurmilaukkaesiintymä, joka saattaa viitata jo rautakautiseen asutukseen (Kepsu 1990:313). Paikalla havaittiin myös useampia, mahdollisesti keskiaikaan ajoittuvia uuninpohjia (ks. kohde 1000012838).

Oravala (Oravula) Hinkkuri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Kylä on ollut Valkealan suurimpia ja sen kantatalojen määrä on 14. Oravalan asutus on ollut hajallaan jo 1700-luvun alkupuoliskolla. Tähän lienee syynä Oravalan vuonna 1671 perustettu säterikartano, joka on todennäköisesti rakennettu Oravalan vanhankylän paikalle. (Kepsu 1990:313–314; Piilahti 1995:431.) Kartanoon on kuulunut useita torppia, joista Hinkkurin torppa on sijainnut nykyisen Hohterin kohdalla Pyhäjärven itärannalla Kymijoen suulla (g25 1/1).
Entisen Hinkkurin torpan ympäristössä on nykyisin vanha käytöstä jäänyt navetta ja aitta sekä asuinrakennus, jonka edustalla on terassimainen tasanne. Tasanteen länsipuolella on vanha hyötypuutarha. Paikalla ei näkynyt merkkejä vanhoista rakenteista, mutta niitä on saattanut säilyä piha-alueella.

Kukonoja, Metsäranta (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikaisia puolustusasemia, jotka sijaitsevat valtatie 6:n ja Kukonojantien risteyksestä 800 m lounaaseen, loivan mäen länsi- ja lounaisrinteillä. Linnoitteet sijoittuvat Kivikuusentien kummallekin puolelle. Hautojen kokonaispituus on yhteensä 900 m.
Varustukset sijaitsevat osittain kahdessa linjassa. Uloin linja on kaakko – luode –suuntainen, 320 m pitkä taisteluhauta, joka alkaa Kivikuusentieltä ja päättyy Vt 6:n länsilaidalle. Varustukset ovat mäen loivalla eteläreunalla. Moreenimaastossa kasvaa tiheää havupuustoa. Taistelu- ja yhdyshaudat on osittain louhittu kallioon ja osin kaivettu maahan. Haudan leveys on 1,5 – 2 m ja syvyys 1,5 m. Torjuntasuuntana on lounas. Taisteluhaudan varrella on kuusi traverssia, joista kaksi on sijoitettu hautaan siten, että ne voi sivuuttaa kummaltakin puolelta. Yhdessä kohdassa on taisteluhaudan torjuntasuunnan puoleiseen reunaan tehty leveä kuoppa, mahdollinen ampumasyvennys, jonka koko on 2 x 3 m. Taisteluhaudan rintasuojan puolella on kahdessa kohdassa aukko, josta lähtee torjuntasuuntaan madaltuva kapea, muutaman metrin pituinen hauta/oja. Taisteluhaudan varrella on kaksi suojahuoneen kuoppaa. Taaempi linja sijaitsee noin 60 m päässä ulommasta linjasta koilliseen. Sen itäpää sijaitsee aivan Vt 6:n vieressä. Maahan kaivetun taisteluhaudan pituus on 70 m. Sen varrella on yksi traverssi.
Taaemman linja länsipäästä 35 m pohjoiseen alkaa kokonaispituudeltaan 400 m pitkä, koillinen – lounas –suuntainen taistelu- ja yhdyshauta, jonka torjuntasuunnat ovat etelään, länteen ja luoteeseen. Hauta kulkee pohjoisosassa Kivikuusentien itäpuolella ja eteläosassa myös tien länsipuolella. Hiekkapohjaiseen maahan kaivettu hauta on katkonainen ja osa siitä on jäänyt tien ja omakotitalotontin alle. Haudan leveys on yläosasta 1,8 m ja alaosasta 1 m. Syvyys on 1,3 m. Haudan varrella on kolme traverssia. Hauta kaartuu eteläpäässä takaisin pohjoisen suuntaan ja on jäänyt osin keskeneräiseksi. Syvyyttä on vain 0,4 m.
Kohteen keskiosassa, Kivikuusentiestä Vt 6:lle kääntyvän tienhaaran itäpuolella on hiekkaiseen, havupuita kasvavaan mäenrinteeseen kaivettu yhdyshautoja sekä kaksi suurikokoista kuoppaa. Itäisempi kuoppa on kooltaan 4 x 7 m ja sen syvyys on 2 – 3 m. Pohjoisemman kuopan kohdalta on myöhemmin otettu hiekkaa, jolloin se on laajentunut. Pohjoisosasta on ilmeisesti jatkunut yhdyshauta muuhun kohteeseen, mutta se on tuhoutunut tien ja piha-alueen alle. Kuoppien käyttötarkoituksesta ei ole tietoja. Ne saattavat olla suuria suojahuoneita tai tykkiasemia.

Papinaho (1000012833) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Papinaho-nimisen pellon pohjoispuolella olevalla maastonkohoumalla, jonka savimaassa kasvaa vesakkoa ja nuorta kuusikkoa.
Eteläosassa on kallioon louhittua taisteluhautaa ja pohjoisosassa maahan kaivettua taisteluhautaa. Hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 1,5 m. Taisteluhautoja yhdistää maahan kaivettu yhdyshauta, joka on sortunut V-profiilin muotoiseksi. Sen syvyys on 1 m. Pohjoisosan haudat ovat jääneet osittain keskeneräisiksi. Taisteluhautojen varsilla on yhteensä seitsemän traverssia. Yksi suojahuoneen kuoppa, joka on kooltaan 5 x 5 m. Suojahuoneessa on ollut kaksi sisäänkäyntiä.

Oravala (Oravula) Ahoila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Kylä on ollut Valkealan suurimpia ja sen kantatalojen määrä on 14. Oravalan asutus on ollut hajallaan jo 1700-luvun alkupuoliskolla. Tähän lienee syynä Oravalan vuonna 1671 perustettu säterikartano, joka on todennäköisesti rakennettu Oravalan vanhankylän paikalle. (Kepsu 1990:314; Piilahti 1995:431.) Ahoilan kylä on sijainnut Oravalan kartanon pohjoispuolella nykyisen Hasun talon ympäristössä (g25 1/1). 1700-luvun alkupuolella kylässä on ollut neljä kantataloa: Hohteri, Hamari, Marttila ja Kettu (Kepsu 1990:314). Talojen määrä näyttää moninkertaistuneen 1700-luvun loppuun mentäessä, sillä vuoden 1784 revisiokartassa kylään on merkattu yli kymmenen taloa, joista kuusi sijaitsee Hasun talon tienoilla ja muut hieman etelämpänä (MH 273/56 M13/8).
Ahoilan vanha kylänpaikka on nykyisin osittain peltoa, jossa erottuu matala kumpare. Tällä alueella on todennäköisesti säilynyt vanhoja rakenteita, kun taas Hasun pihapiirissä niitä ei luultavasti ole säästynyt. Pellolla ei pystytty tekemään pintapoimintaa, koska se oli viljalla. Vuoden 2014 inventoinnin yhteydessä pintapoiminnassa löytyi mm. rautakuonaa, pala kivisavikeramiikkaa, pala tummalla lasilla päällystettyä fajanssia, pala lasitettua punasavikeramiikkaa, vihreää ja kirkasta pullolasia sekä rautaveitsi/puukko. Löydöt ovat tyypillisiä historiallisen ajan kylänpaikan löytöjä. Löytöjä ei otettu talteen.

Kukonoja (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kukonojantien ja Varvarintien risteyksestä 150 m kaakkoon. Tasaisella, hiekkaisella moreenimaalla kasvaa mäntyjä.
Suurimmaksi osaksi keskeneräisiä taistelu- ja yhdyshautoja. Haudan leveys on 1,5 m ja syvyys 0,5 m. Traversseja on viisi. Torjuntasuunta on ollut lounas. Hautojen kokonaispituus on 350 m. Hautojen ja Kukonojantien välisessä maastossa on kolme kuoppaa, joiden koko on 1 x 5 m ja syvyys 1 m. Paikallisen asukkaan mukaan kuopat ovat hyvin vanhoja ja liittyvät todennäköisesti linnoitteisiin. Alueella on myös katettu perunakellari, joka on todennäköisesti rakennettu vanhaan linnoitteeseen. Kellari on ollut käytössä 1960-luvulla.
Kohde tarkastettiin vuoden 2012 inventoinnissa ja sen todettiin olevan yllä olevan kuvauksen mukainen.

Oravalan kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalan säterikartano on perustettu vuonna 1671 Oravalan vanhankylän paikalle. Arvi Pentinpoika ilmoitti saman vuoden kesäkäräjillä, että Oravalaan oli rakennettu kuuden tilan maille säteri, joka kuului Erik Gyllerstiernan perillisille. Kartano siirtyi ison reduktion jälkeen Jöran Starckille, joka joutui kuitenkin pian luopumaan siitä. Oravalan kartanosta tehtiin Karjalan ratsuväkirykmentin everstiluutnantin virkatalo, jonka alaisuudessa oli ennen isonvihan alkua toistakymmentä torpparia. Oravalan virkatalon haltijat vaihtuivat 1600-luvun lopulla ja 1700-luvun alkupuolella useasti. Isonvihan aikana kartanon rakennukset olivat päässeet huonoon kuntoon, minkä vuoksi vuonna 1723 monet kartanon rakennuksista määrättiin uudelleenrakennettaviksi. Ruotsin kruunu menetti Oravalan upseerivirkatalon vuonna 1743, kun uusi valtakunnanraja vedettiin Kymijokeen. Kartano siirtyi rauhan jälkeen Arvid Zimmermannin omistukseen ja hänen kuoltuaan vuonna 1752 Oravalan omistajat ja vuokralaiset vaihtuivat jälleen melko tiheään. Kartano on ollut nykyisen omistajasuvun hallussa vuodesta 1869 lähtien. Oravalan kartanon päärakennus poltettiin vuonna 1918 punakaartilaisten toimesta. (Oksanen ja Piilahti 1995:45, 49-51, 195-197.) Oravalan taisteluiden aikana paloi lisäksi myös kuusi muuta rakennusta, kuten esimerkiksi päärakennusta vastapäätä sijainnut aitta.
Vuoden 1918 taisteluissa palaneiden rakennusten jäännöksiä on nähtävissä nykyisen päärakennuksen sekä sen pohjoispuolella sijaitsevan nk. syytinkirakennuksen välisellä nurmikkoa kasvavalla terassoidulla piha-alueella. Vanha 1700-luvulla rakennettu päärakennus on sijainnut nurmikkoalueen länsireunassa. Rakennuksen kivijalka on säilynyt osittain. Myös vastapäätä sijainneesta aitasta sekä pihan eteläosassa sijainneesta rakennuksesta on säilynyt nurmikon alta heikosti erottuvia rakenteita. Lisäksi palaneen aitan itäpuolella on navetalle päin vievän tien vieressä nähtävissä myös muiden rakennusten pohjia. Nämä sijaitsevat terassoitua piha-aluetta alempana ja ne saattavat olla palaneita rakenteita vanhempia eli ne saattavat ajoittua jo 1600-luvulle. Nykyisen päärakennuksen lounaispuolella on kasvihuoneiden vieressä vanha kivistä holvattu kellari, jonka päällä kasvaa paksuja kuusia. Kellari on kylmämuurattu suurista kivistä.
Vuoden 2014 inventoinnin yhteydessä havaittiin pihalla merkkejä paikalla sijainneesta rakennuksesta, hiukan kivijalkaa sekä kohoumia nurmikossa. Myös kartanon itäpuolella tien vieressä erottuu vielä rakennuksen pohjia.

Kukonoja, Korkiamäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Korkiamäen etelä- ja lounaisrinteillä Jänkähäntien itäpuolella. Hiekkaisessa mäenrinteessä kasvaa havumetsää. Mäen eteläosassa on hiekkakuoppia, joiden kohdalta linnoitteet ovat tuhoutuneet.
Maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja. Säilyneiden hautojen kokonaispituus on 800 m. Hautojen yläosien leveydet ovat 1,5 – 2,5 m, alaosien 0,7 – 1,7 m ja syvyydet 1,5 – 1,7 m. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi ja taisteluhautalinjassa on rakentamattomia osioita. Torjuntasuunnat ovat etelään ja länteen. Osin ampumasyvennyksillä varustetuissa taisteluhaudoissa on traversseja yhteensä 13 kpl.
Kahdessa kohdassa on taisteluhaudan rintasuojaan tehty aukko, josta lähtee torjuntasuuntaa kohti madaltuva, suora, muutamia metrejä pitkä hauta/oja. Taisteluhaudan rintasuojaan on kahdessa kohdassa tehty leveä kuoppa, mahdollinen ampumasyvennys, jonka koko on 2 x 1 m. Taisteluhaudoista erkanee neljässä kohdassa, traverssien takaa, taustan suuntaan, 3 – 10 m pitkiä yhdyshautoja. Suojahuoneen kuoppia on yksi.

Oravala (Oravula) Vanhankylänpelto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalan kylää on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Varhaisimmat kirjalliset lähteet, joissa Oravala mainitaan ajoittuvat 1300-luvulle. Vuodelta 1365 on maininta Orava-Matista Oravalasta (oraewe Matisse af orewall). Perimätiedon mukaan kylän nimi johtuu Orava-Matista, joka olisi ollut kylän ensimmäinen asukas. Todennäköisesti Matti on kuitenkin ollut jo olemassa olevan kylän yksi asukas, mahdollisesti Mattilan isäntä. (Kepsu 1990:314–315)
Vanhimmat kartat Oravalasta ajoittuvat vasta 1700-luvun puolelle ja niissä kylän asutus on levinnyt jo laajalle alueelle (g25 1/1; MH 273/56 M13/8). Vuoden 1732 kartassa kartanon eteläpuolista peltoa nimitetään kuitenkin edelleen Vanhankylänpelloksi, vaikka alueelle ei olekaan enää kartanon lisäksi merkitty muita taloja. Oravalan vanhimpana kylänpaikkana on pidetty nykyistä Oravalan kartanon aluetta, jossa on ollut kartanon perustamisen aikoihin eli 1670-luvun alussa tiettävästi ainakin kuusi taloa. (Kepsu 1990:314; Oksanen 1995:45.) Oravalassa on kuitenkin ollut jo 1560-luvulla 18 taloa, joten niitä on todennäköisesti sijainnut laajemmalla alueella kuin pelkästään kartanon kohdalla (Suomen asutus 1560-luvulla:192). Osa asutuksesta on ilmeisesti ollut kartanosta n. 250 m eteläkaakkoon sijaitsevalla kummulla Vanhankylänpellon laidassa. Tältä alueelta on tavattu myös rautakautiseen asutukseen viittaavaa nurmilaukkaa (Kepsu 1990:313).
Pellonlaidassa sijaitsevan kumpareen kaakkoisosassa on vanha lato. Paikan keskiosassa on niittymäinen, heinää, nokkosta ja vadelmaa kasvava alue ja pohjoisosassa on puita kasvava kallioisempi alue. Niityn lounaispuolella on Kymijokeen laskeva peltorinne. Alueen poikki kulkee sähkölinja. Niittymäisellä alueella havaittiin kaksi palaneista kivistä koostuvaa kumpua eli uuninpohjaa, joista toisen ympärillä erottuu heikosti mahdollista seinälinjaa. Toinen kivikummuista sijaitsi ladon lähellä. Lisäksi alueella oli yksi mahdollinen kellarikuoppa, jonka keskellä kasvoi viinimarjaa. Tiheän kasvillisuuden vuoksi rakenteiden erottaminen oli hankalaa, joten on mahdollista, että niitä on säilynyt paikalla myös enemmän. Paikka sopii topografiansa puolesta myös rautakautiseksi asuinpaikaksi, mihin nurmilaukkaesiintymä saattaa viitata. Alueella näkyvät rakenteet ajoittuvat kuitenkin aikaisintaan keskiajalle. Asuinpaikan viereisiä peltoja ei päästy tarkastamaan oraalla olleen viljan vuoksi.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohde oli ennallaan.

Lyöttilä, Anttila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Lyöttiläntien ja Noidanniementien risteyksestä 60 m itään. Hiekkaperäisessä etelärinteessä kasvaa sekametsää, valtapuuna kuusi.
Maahan kaivettuja, soikean muotoisia kuoppia, joiden koko on 1 x 2,5 m ja syvyys 0,4 m. Kuoppia on 10 kpl ja ne sijaitsevat kahdessa rivissä. Kuoppien etäisyys toisistaan on 2 – 5 m. Kyseessä on ilmeisesti 1700-luvun sotaväen leirialue.

Historiallinen; Vuonna 1771 kirkon inventaariokirjaan kirjatun perimätiedon mukaan Oravalan kylän ensimmäinen asukas Orava-Matti on asunut Oravalan hevostallin takana olevan kiven vierellä. Orava-Matti on perimätiedon mukaan ollut seppä ja tämän vuoksi hän on hakannut kiveen hohtimien kuvan. Myös toinen perimätieto kertoo Matin asuneen Ketunkololla Oravalan kartanon kohdalla ja hakanneen kiveen pihtien kuvan. Varhaisin kirjallinen lähde Orava-Matista eli oraewe Matisse af orewallista on jo vuodelta 1365. (Kepsu 1990:314.)
Oravalan kartanon nykyisen päärakennuksen eteläpuolella sijaitsevan rakennuksen vieressä on suuri maakivi, jonka lännenpuoleisessa hieman sisäänpäin viettävässä seinämässä on hohtimia muistuttava kaiverrus. Merkin ajoittaminen itse Orava-Matin tekemäksi on mahdotonta, mutta kaiverrus lienee ainakin 1700-luvun puoltaväliä vanhempi, koska perimätieto tuntee sen jo vuonna 1771. Oravalassa on ollut Hohterin ja siitä eronneen Hamarin kantatilat ainakin jo 1600-luvun puolivälissä. Hohteri ja Hamari ovat olleet sepälle annettuja liikanimiä ja molempien talojen isännistä on käytetty 1600-luvulla myös lisänimeä Smed. (Kepsu 1990:315.) Onkin mahdollista, että sepän työvälinettä esittävä kaiverrus on joko Hohterin tai Hamarin isännän tekemä.

Hiekkamäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hiekkamäen itäisen kalliojyrkänteen juurella hiekkaisessa maastossa. Kuusimetsää. Paikalle opasti Lyöttilässä asuva Esa Anttas.
Maahan kaivettuja soikeita kuoppia, joiden koko on keskimäärin 1 x 4 m ja syvyys 1 m. Kuoppia on yhteensä 14. Yksi kuopista on neliskulmainen, 2 x 2 m ja syvyys 2 m. Kyseessä saattaa olla pyyntikuoppa. Muut kuopat saattavat liittyä leiriytymiseen.

Oravala (Oravula) Nuujankylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Kylä on ollut Valkealan suurimpia ja sen kantatalojen määrä on 14 ja 1500-luvun puolivälin tienoilla Oravalassa on ollut jo 18 taloa. Kylän asutus on ollut hajallaan 1700-luvun alkupuoliskolla. Tähän lienee syynä Oravalan vuonna 1671 perustettu säterikartano, joka on todennäköisesti rakennettu Oravalan vanhankylän paikalle. (Kepsu 1990:314; Suomen asutus 1560-luvulla:192).
Nuujankylä on sijainnut 1700-luvulla Oravalan vanhankylän itäpuolella nykyisen Kouvolasta Jaalaan vievän maantien lähellä Muronojan vieressä (g25 1/1; MH 273/56 M13/8). Nuujan taloa on pidetty yhtenä Oravalan vanhoista tiloista (Kepsu 1990:316). Tila lienee siirtynyt nykyiselle paikalleen viimeistään Oravalan säterikartanon perustamisen yhteydessä. Nykyisin vanhan kylän paikalla on todennäköisesti vasta 1900-luvulla rakennettuja taloja, mutta paikan poikki vievän tien itäpuolella on pihapiirissä näkyvissä rakennuksen kivijalka, joka on tehty luonnonkivistä. Rakenteessa erottuu mahdollisesti kaksi eri rakennusvaihetta. Sen keskellä kasvaa vanha mänty ja viinimarjapensas ja lähistöllä kasvaa pylväskatajia sekä heinää. Lisäksi nykyisin kesäasuntona toimivan päärakennuksen itäsivulla on maakellari, joka jää osittain päärakennuksen sisälle. Kyseessä on ilmeisesti vanha kellari, jota on hyödynnetty myöhemmin uudelleen. Piha-alueella erottuu myös muutamia kivirivejä, jotka voivat olla vanhojen rakennustenpohjia. Alueen länsiosassa on tien toisella puolella autioitunut asuintalo ja kasvillisuuden peittämä piha, jossa on saattanut myös säilyä melko pienellä alueella rakenteita.

Oravala (Oravula) Hasu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Oravalaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Kylä on ollut Valkealan suurimpia ja sen kantatalojen määrä on 14 ja 1500-luvun puolivälin tienoilla Oravalassa on ollut jo 18 taloa. Kylän asutus on ollut hajallaan 1700-luvun alkupuoliskolla. Tähän lienee syynä Oravalan vuonna 1671 perustettu säterikartano, joka on todennäköisesti rakennettu Oravalan vanhankylän paikalle. (Kepsu 1990:314; Suomen asutus 1560-luvulla:192).
Hasu on sijainnut 1700-luvulla Oravalan kartanosta Rantakunnalle vievän tien molemmin puolin Sompasen luoteispuolella Mäkelän ja Riiskan talojen tienoilla (g25 1/1; MH 273/56 M13/8). Hasun taloa on pidetty yhtenä Oravalan vanhimpana tilana ja 1500-luvun puolivälissä Oravalan varakkain isäntä oli Tomas Hassu. Hasun kantatalo oli jakaantunut Suur- ja Pienhasuksi, joista viimeksi mainittu eli Vanha-Hasu siirrettiin isossajaossa Tenskanmäelle. (Kepsu 1990:313, 316). Hasun tila on todennäköisesti siirtynyt Oravalan säterikartanon perustamisen yhteydessä vanhasta kylänpaikasta uuteen.
Hasun kohdalla sijaitseva Mäkelän tila on autioitunut ja paikalla on vanhat asuin- ja piharakennukset. Piha-alue on heinittynyt. Riiska on edelleen asuttu ja päärakennus on melko uusi. Talon eteläpuolella kasvaa Mäkelään päin mentäessä metsää. Paikalla ei ole maanpäälle näkyviä rakenteita, mutta alueilla on saattanut säilyä vanhojen rakenteidenjäännöksiä.

Tillolan taistelupaikka (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Kustaan sodan aikana (1788–1790) käytiin 19.–20.5.1790 Tillolan ja Keltin alueella taistelu Ruotsin ja Venäjän armeijoiden välillä. Venäläiset alkoivat linnoittautua edellisenä vuonna Kelttiin rakentamiensa miehistökasarmien luokse, jonne ruotsalaiset hyökkäsivät yöllä yhdeksällä pataljoonalla. Taisteluja käytiin paikan poikki kulkeneen tien sekä pohjois- että eteläpuolella. Venäläiset väistyivät aamulla Nappaan. Ruotsalaiset menettivät yli 40 miestä ja venäläiset lähes 90. Taistelu tunnetaan nimellä Tillolan taistelu.
Taistelupaikka näyttäisi sijainneen vuoden 1790 taisteluja kuvaavan kartan (KrA 425:17:319) perusteella Kontjärven luoteispuolella Kontinkankaana tunnetulla alueella. Kohteen koordinaattien kohdalla sijaitsee taistelun muistomerkki. Muistomerkin lähellä sijaitsee ainakin kaksi pientä painannetta. Kohteen rajaus perustuu vuoden 1790 karttaan ja maastotarkastukseen.
Vuonna 2017 taistelupaikan alueella tehtiin tarkkuusinventointi liittyen VT 12:n tienparannushankkeeseen. Inventoinnissa havaittiin alueella havaittiin kaksi kiviröykkiötä, jotka saattavat liittyä v. 1788 - 1790 sotaan (mahdollisesti ryssänuuneja), hiilihaudan pohja, vanhan tien varrella mahdollinen manttaalimerkkikivi. Vanha tielinja todettiin linjaukseltaan muinaisjäännökseksi ja itäosassa lyhyellä matkalla myös tiepohjaltaan. Kyseessä on vanha ns. ylinen Viipurintie, tie Viipurista Hämeenlinnaan. Metallinilmaisinharavoinnissa löytyi nykyaikaisen tavaran lisäksi lyijykuula, tykin ammuksen sirpale, puukon terä ja pieni hevosenkenkä. Nämä liittynevät v. 1790 taisteluun. Taisteluun liittyviä varustuksia ei alueella havaittu.
Kesällä ja syksyllä 2017 alueella suoritettiin myös kaivauksia kiviröykkiöiden kohdalla. Paikka osoittautui Ruotsin armeijan 1700-luvun talvileirin jäännökseksi ja röykkiöt rakennusten jäännösten sisällä oleviksi uuneiksi, ks. kohde Kouvola Kontjärvi luode (muinaisjäännösrekisterin tunnus 1000030774).
Taistelupaikan halki kulkee uusi VT 12 linjaus ja sen liittymiä.
Vuoden 2019 inventoinnissa alueen eteläpuolella todettiin 3 x 8 m kuopanne (ks. alakohde) joka on vastaavanlainen, kuin alueella olevat majoituskuopiksi tulkitut kuopat. Muinaisjäännösaluetta laajennettiin etelään siten että uusi havainto rajataan muinaisjäännösalueen sisälle.

Kontvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Inginmaantien eteläpuolella, Kontvuoren länsiosan ja pellon välisellä mäenrinteellä. Osittain jyrkkien kallioseinämien ja osin harjun rinteen juurella oleva maaperä on hiekkaista moreenia, jossa kasvaa mänty- ja kuusimetsää. Kohteen pohjoisosa on maantien pohjoispuolella.
Kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja, jotka ovat vaihtelevan kokoisia. Hautojen kokonaispituus on yhteensä 1,2 km. Osa haudoista on keskeneräisiä. Torjuntasuunnat ovat lounas, länsi ja luode. Osin ampumasyvennyksillä varustettujen taisteluhautojen varsilla on 22 traverssia. Taisteluhaudoista erkanee useissa kohdissa, traverssien takaa, taustan suuntaan, 3 – 10 m pitkiä yhdyshautoja jotka madaltuvat loppupäästään luiskamaisesti. Kaksi suojahuoneen kuoppaa, joista toinen, 5 x 5 m kokoinen, sijaitsee maantien vieressä ja on täynnä roskia. Toinen suojahuone on ollut kooltaan 4 x 4 m.

Hevosoja Tornimäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Vuohijärveltä Voikoskelle vievän maantien nro 368 itäpuolella. Paikan pohjoispuolelta kulkee mökkitie, joka vie Tihvetinniemeen sekä Tornimäen näkötornille. Alueelta on kaadettu äskettäin puita, mikä on rikkonut hieman maastoa. Hakkuuaukiolla kasvaa heinää ja se alkaa vesakoitua. Alueen itäpuolella on kapea soistunut alue.
Paikalla on yhteensä 32 kaskirauniota, joista suurin osa on muodoltaan pyöreitä, mutta joukossa on myös muutamia pitkulaisia ja kapeita raunioita. Kiveysten halkaisija vaihtelee noin kahdesta metristä neljään metriin ja niiden korkeus on alle metrin. Osa raunioista on ladottu maakiven juurelle. Kivet ovat sammalen peittämiä. Kivilatomukset ovat keskittyneet melko pienelle alueelle.

Hongistonmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Suurisuon eteläpuolella, itäisemmän Hongistonmäen ja Kontvuoren välisellä maankohoumalla, suon itäpuolella. Kohde sijaitsee soistuvalla, loivalla rinteellä, jossa kasvaa tiheää havupuustoa. Kohteen pohjoisosassa on kosteaa ja upottavaa suota.
Pääosin maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja, joiden leveys on 1,5 m ja syvyys 1,5 m. Hautojen kokonaispituus on yhteensä 1 km. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi, jolloin hauta on vain 0,3 m syvä ja louhintatyöt ovat tekemättä. Torjuntasuunnat ovat lounaaseen ja länteen. Taisteluhaudoissa on yhdeksän traverssia. Suojahuoneiden kuoppia on 9 kpl.
Linnoitteita saattaa olla myös Hongistonmäen pohjoisosassa sekä Sudenpesänvuorella Suurisuon itäpuolella. Aluetta ei ole tutkittu.

Kinansaari Hautalahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hillosensalmen eteläpuolella Hautalahteen laskevassa kuusta kasvavassa rinteessä. Kohteen eteläpuolella kulkee Lapinniementie ja länsipuolella on rantaan vievä tie. Alueella kasvaa sammalta ja varpuja. Paikalla on leveiden maavallien ympäröimä tervahauta, jonka halkaisija on n. 13 metriä. Tervahaudan suuaukko on luoteessa. Sen keskellä olevaa suppilomaista kuoppaa on käytetty myöhemmin jätekuoppana.

Hevosoja Kirjokivenlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Vuohijärven itärannalla Mansikkaniemessä. Niemen kärjessä on vesirajassa iso Kirjokiveksi kutsuttu kivi. Paikalle on rakennettu useita kesämökkejä, joiden välissä on pääasiassa mäntyä kasvavaa metsää. Alueella on tiheästä rakennuskannasta huolimatta säilynyt yhteensä 33 kaskirauniota. Ne sijaitsevat mökkien pihoilla ja niiden väleissä. Rauniot ovat paksun sammalen peittämiä ja ne vaikuttavat melko vanhoilta. Alueen eteläosan kiveyksissä on paksuimmat sammalkerrostumat. Kivilatomusten koko vaihtelee yhdestä kolmeen metriin ja niiden korkeus on 30-100 cm. Suurin osa raunioista on pyöreitä ja kekomaisia, mutta joukossa on myös muutamia pitkulaisia ja kolmiomaisia latomuksia.

Hevosoja (Hevosoja) Kukkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Hevosojan kylästä ajoittuvat vasta 1540-luvulle. 1550-luvulla kylässä on ollut kuitenkin neljä tai viisi taloa ja seuraavalla vuosikymmenellä taloluku on noussut jo kahdeksaan. Hevosojan vanhimpana talona on pidetty mahdollisesti Kukkoa, koska 1500-luvun puolivälissä kylän isännistä lähes kaikki olivat Kukkoja. (Kepsu 1990:250; Piilahti 1995:348; Suomen asutus 1560-luvulla:207.) Vanhimman kylänpaikan sijainti on epävarma, sillä varhaisin kartta on vasta vuodelta 1783 (MH 280/56 M 13/8). Kartassa asutus on keskittynyt kahteen paikkaan, joista toinen sijaitsee Tommiskan tienoilla ja toinen Kunnaalan paikkeilla. Laurilan ja Vaijan kantatalot olivat Tommiskan kohdalla ja Kukkolan Kunnaalan kohdalla. Näistä toinen lienee vanhin kylänpaikka.
Kukkolan kohdalla on nykyisin peltoa, joka jatkuu Hevosojan toiselle puolelle sekä Kunnaalan kapea kummulle nouseva pihamaa, jonka pohjoispäässä on ilmeisesti hiekanottokuoppa. Lisäksi pohjoisrinteessä on pienempiä kuoppia, jotka ovat todennäköisesti vanhoja kellarikuoppia. Alueella näkyy lisäksi mahdollisia kivijalkojen jäännöksiä. Myös muualla pihalla on saattanut säilyä vanhoja rakenteita multakerroksen alla. Kunnaalan tontin pohjoispuolella pellonreunassa havaittiin palanutta savea, vihreää ikkunalasia, punasavikeramiikkaa, piinpaloja sekä liitupiipunvarren katkelma. Kunnaalan talon itäpuolella nykyisen pellon kohdalla tien vieressä on viereisen Kuuselan tilan emännän mukaan ollut asuinrakennus. Tästä on todennäköisesti säilynyt rakenteita peltomullan alla, mutta paikalla on saattanut olla myös vanhempia rakenteita. Topografisesti Kukkolan alue sopisi hyvin vanhimmaksi kylänpaikaksi, toisaalta se on sijainnut hieman kauempana kuin Tommiskan alue maantiestä.

Hevosoja (Hevosoja) Tommiska (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Hevosojan kylästä ajoittuvat vasta 1540-luvulle. 1550-luvulla kylässä on ollut kuitenkin neljä tai viisi taloa ja seuraavalla vuosikymmenellä taloluku on noussut jo kahdeksaan. Hevosojan vanhimpana talona on pidetty mahdollisesti Kukkoa, koska 1500-luvun puolivälissä kylän isännistä lähes kaikki olivat Kukkoja. (Kepsu 1990:250; Piilahti 1995:348; Suomen asutus 1560-luvulla:207.) Vanhimman kylänpaikan sijainti on epävarma, sillä varhaisin kartta on vasta vuodelta 1783 (MH 280/56 M 13/8). Kartassa asutus on keskittynyt kahteen paikkaan, joista toinen sijaitsee Tommiskan tienoilla ja toinen Kunnaalan paikkeilla. Laurilan ja Vaijan kantatalot olivat Tommiskan kohdalla ja Kukkolan Kunnaalan kohdalla. Näistä toinen lienee vanhin kylänpaikka.
Tommiska sijaitsee Hevosojan pohjoispuolella peltoalueen itäreunassa. Tila on toiminut 1920-luvulla Kymiyhtiöiden tilana ja alueella on ollut tuolloin huomattavasti enemmän rakennuksia kuin nykyisin. Näistä osasta on säilynyt maanpäällekin näkyviä raunioita ja kivijalkoja, mm. tilan suurikokoinen navetta pellon keskellä Hevosojan eteläpuolella on melko vaikuttava näky. Kymiyhtiöiden rakennuskanta on ollut massiivista ja rakentamisen yhteydessä on todennäköisesti tuhoutunut ainakin osa vanhemmasta rakennuskannasta. Joitakin vanhempien rakennusten jäännöksiä on kuitenkin voinut säilyä nykyisen päärakennuksen pohjois- ja luoteispuolella tienristeyksen lähistöllä. Tommiskan alue on sijainnut aivan vanhan maantien vieressä, mikä saattaa viitata siihen, että kyseessä on Hevosojan vanhin kylänpaikka.

Niemensuo (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, jonka länsipää sijaitsee 100 m pohjoiseen Niemensuon tilasta. Kohde on tilalta lähtevän tien länsipuolella, loivassa, havupuita tiheään kasvavassa mäenrinteessä.
Taistelu- ja yhdyshaudat on kaivettu maahan ja louhittu osaksi kallioon. Hautojen leveys on 1,8 m ja syvyys 1 m. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi ja joissakin kohdissa hautoja on jäänyt rakentamatta. Eräissä kohdissa haudan seinämän muodostaa kasattu kivivalli tai luonnollinen kallioseinämä. Hautojen kokonaispituus on 500 m. Torjuntasuunnat ovat etelään, lounaaseen ja länteen. Taisteluhaudoissa on kahdeksan traverssia, joista yksi on rakennettu haudan keskelle siten, että sen pystyy ohittamaan kummaltakin puolelta. Yksi suojahuoneen kuoppa.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017 ja vuoden 2019 inventoinnin yhteydessä.

Niinimäentie (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Salpausselän harjun etelärinteellä Kivisenaronkallioiden ja Tiiskojanmäen välisellä alueella, Vt 12:n eteläpuolella, Niemenmäentien kummallakin puolella. Jyrkässä moreeniharjun rinteessä, kivikkoisessa maastossa kasvaa sekametsää.
Kohteen pohjoisosa sijaitsee Niemenmäentien ja Vt 12:n välisellä alueella. Keskiosa Niemenmäentien eteläpuolella on tuhoutunut jäätyään tonttialueen alle. Kohteen eteläosa on säilynyt parhaiten.
Pohjoisosassa on 150 m taistelu- ja yhdyshautaa, jotka on kaivettu maahan. Torjuntasuunta on lounaaseen ja länteen. Osa haudoista on tuhoutunut läheisestä hiekkakuopasta tapahtuneen maanoton yhteydessä. Harjun huipulla hauta on erodoitunut V-profiilin muotoiseksi siten, että haudan leveys on yläosasta 3,5 m ja alaosasta 0,5 m. Syvyys on 2 m. Taisteluhaudassa on kaksi tarverssia sekä yhdet portaiden paikat haudan takaseinällä. Yksi kahdella sisäänkäynnillä varustettu suojahuoneen kuoppa.
Eteläosassa on lähinnä maahan kaivettua hautaa 120 m. Traversseja on kolme. Yksi kahdella sisäänkäynnillä varustettu suojahuone.

Kivisenaronkalliot (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Salpausselän harjun pohjoisrinteellä valtatie 12:n pohjoispuolella. Moreeniharjun jyrkällä rinteellä kasvaa havumetsää.
Lähinnä maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja, joiden kokonaispituus on 600 m. Haudat alkavat Vt 12:n pohjoisreunalta ja laskeutuvat harjun pohjoisrinnettä jatkuen Lamminsuon reunalle, 200 m Mustalammen lounaispuolelle. Harjun huipulla on aloitettu, taaemman linjan rakentamista 90 m itään ulommaisesta linjasta. Ainoastaan 25 m viimeistelemätöntä hautaa on ehditty kaivaa. Ulommaisen linjan taisteluhaudoissa on 4 traverssia. Torjuntasuuntina ovat länsi ja luode. Kolme suojahuoneen kuoppaa.

Kinansaari (Kinansaari) Pulsa (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Kinansaaresta ovat vasta 1500-luvulta. Kinansaaren asutus on ilmeisesti ennen 1700-lukua sijainnut pelkästään itse saaressa, mutta tämän jälkeen se on laajentunut mantereen puolelle ja saaren vakituinen asutus on pikkuhiljaa pienentynyt. (Kepsu 1990:270.) Nykyisin paikalla on enää yksi maatila. 1500-luvun puolivälin tienoilla Kinansaaressa on ollut seitsemän taloa ja vielä vuoden 1784 kartassakin saarelle on merkitty viisi taloa (MH 287/56 M 13/8; Suomen asutus 1560-luvulla:207). Pohjoisimpana on sijainnut Huovila, joka on edelleen kesäpaikkana käytössä. Sen eteläpuolella, Samponkallion kohdalla on ollut Roiton talo ja Keskikylässä nykyisen Töyrylän pohjoispuolella on ollut melko lähekkäin Lampoin sekä Pulsa. Eteläisimpänä on ollut Saarenpää, joka on myös edelleen käytössä kesäasuntona. (Kepsu 1990:270.)
Pulsa sijaitsee Kinansaaren keskiosassa vanhojen peltojen ympäröimällä korkealla mäellä, josta on hyvä näkyvyys. Maisema on säilyttänyt vanhan kulttuurimaiseman, sillä pellot toimivat nykyisin laitumina ja niissä kasvaa mm. pylväskatajia. Niityillä on useita sammaloituneita peltoraunioita, joista matalimmat muistuttavat rautakautisia hautoja. Mäen poikki kulkee saaren pohjoisosaan vievä tie, jota reunustaa pelloilta kerätyt kivet. Alueella on muutama vanha todennäköisesti 1800-luvulle ajoittuva piharakennus.
Mäen päällä on hieman kallioisempi kohta, jonka päällä on tien lounaispuolella muutama uuninpohja sekä kivijalka. Näistä yksi saattaa kuulua paikalla ilmeisesti 1800-luvulla 1900-luvun alussa sijainneeseen kestikievariin. Tien koillispuolella erottuu muutama mahdollinen kivijalan pätkä tietä reunustavan kiveyksen alla. Niityllä näkyy useita kiviä, joista osa saattaa kuulua johonkin rakennuksen pohjaan. Aluetta ei kuitenkaan päästy tarkastamaan tarkemmin laiduntamisen vuoksi. Mäellä on todennäköisesti säilynyt hyvin vanhaan kyläasutukseen liittyvien rakenteiden jäännöksiä. Maiseman ja topografian perusteella paikka on todennäköisin Kinansaaren vanhin kylänpaikka.

Kinansaari (Kinansaari) Roitto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Kinansaaresta ovat vasta 1500-luvulta. Kinansaaren asutus on ilmeisesti ennen 1700-lukua sijainnut pelkästään itse saaressa, mutta tämän jälkeen se on laajentunut mantereen puolelle ja saaren vakituinen asutus on pikkuhiljaa pienentynyt. (Kepsu 1990:270.) Nykyisin paikalla on enää yksi maatila. 1500-luvun puolivälin tienoilla Kinansaaressa on ollut seitsemän taloa ja vielä vuoden 1784 kartassakin saarelle on merkitty viisi taloa (MH 287/56 M 13/8; Suomen asutus 1560-luvulla:207). Pohjoisimpana on sijainnut Huovila, joka on edelleen kesäpaikkana käytössä. Sen eteläpuolella, Samponkallion kohdalla on ollut Roiton talo ja Keskikylässä nykyisen Töyrylän pohjoispuolella on ollut melko lähekkäin Lampoin sekä Pulsa. Eteläisimpänä on ollut Saarenpää, joka on myös edelleen käytössä kesäasuntona. (Kepsu 1990:270.)
Roitto sijaitsee Kinansaarentien länsipuolella Samponkallion luonnonsuojelualueella. Paikalla on matala kallio ja sen päällä kasvaa mäntyjä ja vanhoja pylväskatajia, jotka ovat pikku hiljaa kuivumassa alueen metsittymisen vuoksi. Kallion lähellä kasvaa muutamia omenapuita ja viinimarjoja. Tien itäpuolella on ollut aikanaan pelto, joka on kasvanut umpeen. Peltoa reunustaa kiviaita ja alueella on useita peltoraunioita. Kalliolla on noin 5 x 5 m kokoinen heikosti heinän ja sammalen alta erottuva kivijalka, jonka koilliskulmassa on kuutiomaisista kivistä koostuva uuninpohja.

Kinansaari (Kinansaari) Huovila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Kinansaaresta ovat vasta 1500-luvulta. Kinansaaren asutus on ilmeisesti ennen 1700-lukua sijainnut pelkästään itse saaressa, mutta tämän jälkeen se on laajentunut mantereen puolelle ja saaren vakituinen asutus on pikkuhiljaa pienentynyt. (Kepsu 1990:270.) Nykyisin paikalla on enää yksi maatila. 1500-luvun puolivälin tienoilla Kinansaaressa on ollut seitsemän taloa ja vielä vuoden 1784 kartassakin saarelle on merkitty viisi taloa (MH 287/56 M 13/8; Suomen asutus 1560-luvulla:207). Pohjoisimpana on sijainnut Huovila, joka on edelleen kesäpaikkana käytössä. Sen eteläpuolella, Samponkallion kohdalla on ollut Roiton talo ja Keskikylässä nykyisen Töyrylän pohjoispuolella on ollut melko lähekkäin Lampoin sekä Pulsa. Eteläisimpänä on ollut Saarenpää, joka on myös edelleen käytössä kesäasuntona. (Kepsu 1990:270.)
Huovila sijaitsee tasaisessa maastossa Kinansaarentien itäpuolella. Paikalla on vanha pihapiiri, jonka talot ajoittuvat todennäköisesti jo 1800-luvulle. Tilan navetasta on jäljellä enää kivirauniot. Vanhan aitan takana on nähtävissä kiveystä, jonka päälle on kasattu irtokiviä sekä roskia. Kyseessä saattaa olla jokin rakennuksenjäännös. Huovilan vanha talonpaikka on todennäköisesti sijainnut myös aikaisemmin samalla paikalla ja on mahdollista, että pihalla on säilynyt multakerroksen alla vanhoja rakenteita.

Kinansaari (Kinansaari) Saarenpää (Asuinpaikat)
Saarenpää sijaitsee Kinansaaren lounaisosassa melko tasaisella alueella. Tilan nykyinen päärakennus on rakennettu vuonna 1907 ja aitta vuonna 1824. Päärakennuksen ja sitä vastapäätä sijaitsevan kylmärakennuksen välissä erottuu pihanurmen alta useampi kaakko-luodesuuntainen kivirivi, joista pisin on noin 10 m pitkä. Muut ovat noin kahden metrin pituisia pätkiä. Kyseessä on todennäköisesti yhteen tai useampaan rakennukseen kuuluvia kivijalkoja. Piha-alueella on nähtävissä myös muutamia muita mahdollisia vanhoihin rakenteisiin kuuluvia kiveyksiä. Myös nykyisen päärakennuksen alla erottuu sitä vanhemman kivijalan jäännöksiä. Pihan kukkapenkeissä ja rakennusten länsipuolella sijaitsevalla peltotilkulla oli nähtävissä punasavikeramiikanpaloja. Saarenpään pihapiirissä on todennäköisesti säilynyt hyvin vanhojen rakenteiden jäännöksiä.

Kinansaari Lapinlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kinansaaren eteläosassa Lapinlahden länsipuolella sekametsässä. Paikalla on halkaisijaltaan noin 7 metrin levyinen tervahauta, jota ympäröi yli metrin levyiset ja 30-40 cm korkea maavalli. Vallin päällä kasvaa mäntyjä ja koivuja ja sen länsireunassa on suuaukko. Tervahauta liittyy Kinansaaren vanhaan kyläasutukseen.

Parola (Låwas iärff by/Låuaisniemi) Kääpä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan Parola on Kinansaaren ohella Valkealan vanhin kylä, mutta varhaisin asiakirjatieto kylästä on kuitenkin vasta vuodelta 1551. Tuolloin kylässä on ollut kaksi Lasse Jönss paroinin hallussa olevaa taloutta. Myöhemmin, vuonna 1558, em. henkilö on ollut ainoa Parolan talollinen. 1600-luvulla taloluku on noussut viiteen, kun taas 1700-luvulla talojen määrä laski kolmeen. Vuoden 1783 kartan mukaan talot ovat sijainneet toisistaan hieman erillään. Pohjoisimpana on ollut Pässilän talo, keskimmäisenä Vanhatalo ja eteläisimpänä Erotusahonlahden rannalla Käävän talo. Kylästä on käytetty vuonna 1554 rinnakkaisnimeä Låwas iärff by ja 1600-luvulla Låuaisniemi. Nimet tulevat kylän eteläpuolella sijaitsevasta Lovasjärvestä. (Kepsu 1990: 322-323; MH 302/56 M 25/2).
Käävän talo on sijainnut kallioisella kummulla, jossa kasvaa nykyisin katajaa, mäntyjä ja koivua. Paikalla on nähtävissä kolmen rakennuksen jäännökset. Näistä suurin on n. 8 x 8 metrin kokoinen osittain lohkotuista kivistä tehty kivijalka, joka on lähes kokonaan heinän peitossa. Sen lounaiskulmassa on uuninperustus. Kaksi muuta rakennetta ovat hieman pienempiä. Toinen on n. 5 x 5 m kokoinen heinän joukosta heikosti erottuva kivijalka, jonka länsikulmassa on kekomainen kivistä ladottu uuninpohja ja toinen on n. 4 x 4 m kokoinen maavallina erottuva rakennuksenpohja, jonka itäkoilliskulmassa on uuninperustukset. Kaikkien rakenteiden päällä tai reunoilla kasvaa vanhoja mäntyjä ja pihlajaa. Uunien päälle on saatettu kasata myöhemmin lisää kiviä. Alueen länsireunalla erottuu pienikokoinen tasanne, joka saattaisi olla vanha kasvimaa.

Parola (Låwas iärff by/Låuaisniemi) Vanhatalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan Parola on Kinansaaren ohella Valkealan vanhin kylä, mutta varhaisin asiakirjatieto kylästä on kuitenkin vasta vuodelta 1551. Tuolloin kylässä on ollut kaksi Lasse Jönss paroinin hallussa olevaa taloutta. Myöhemmin, vuonna 1558, em. henkilö on ollut ainoa Parolan talollinen. 1600-luvulla taloluku on noussut viiteen, kun taas 1700-luvulla talojen määrä laski kolmeen. Vuoden 1783 kartan mukaan talot ovat sijainneet toisistaan hieman erillään. Pohjoisimpana on ollut Pässilän talo, keskimmäisenä Vanhatalo ja eteläisimpänä Erotusahonlahden rannalla Käävän talo. Kylästä on käytetty vuonna 1554 rinnakkaisnimeä Låwas iärff by ja 1600-luvulla Låuaisniemi. Nimet tulevat kylän eteläpuolella sijaitsevasta Lovasjärvestä. (Kepsu 1990: 322–323; MH 302/56 M 25/2).
Vanhatalon paikkaa on pidetty mahdollisena Parolan vanhimpana kylänpaikkana, mutta topografisesti Pässilän eli Parolanmäen paikka vaikuttaisi kuitenkin todennäköisemmältä paikalta. (Kepsu 1990: 322). Vanhatalon alue on melko pieni ja tasainen ja hieman syrjässä kylän pelloista. Tila on nykyisin ilmeisesti vapaa-ajan asuntona. Paikalla on nähtävissä piha-alueen reunassa navetan lähellä lohkotuista kivistä muodostuva kivirivi, jota on jatkettu pyöreillä luonnonkivillä kukkapenkiksi. Kyseessä saattaa olla vanha kivijalka, mutta kivet voivat olla peräisin myös navetan vieressä olevasta navetanrauniosta. Pihapiirissä on voinut säilyä myös muita vanhempia rakenteita.

Parola (Låwas iärff by/Låuaisniemi) Parolanmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan Parola on Kinansaaren ohella Valkealan vanhin kylä, mutta varhaisin asiakirjatieto kylästä on kuitenkin vasta vuodelta 1551. Tuolloin kylässä on ollut kaksi Lasse Jönss paroinin hallussa olevaa taloutta. Myöhemmin, vuonna 1558, em. henkilö on ollut ainoa Parolan talollinen. 1600-luvulla taloluku on noussut viiteen, kun taas 1700-luvulla talojen määrä laski kolmeen. Vuoden 1783 kartan mukaan talot ovat sijainneet toisistaan hieman erillään. Pohjoisimpana Parolanmäellä on ollut Pässilän talo, keskimmäisenä Vanhatalo ja eteläisimpänä Erotusahonlahden rannalla Käävän talo. Kylästä on käytetty vuonna 1554 rinnakkaisnimeä Låwas iärff by ja 1600-luvulla Låuaisniemi. Nimet tulevat kylän eteläpuolella sijaitsevasta Lovasjärvestä. (Kepsu 1990: 322–323; MH 302/56 M 25/2).
Parolanmäki sijaitsee mäen päällä nykyisen Peltolan pohjoispuolen pellolla ja pellon reunaan jäävällä osittain kallioisella vanhalla laidunalueella. Alueella kasvaa katajaa sekä muutamia muita puita, mutta pääosin se on heinää kasvavaa aukeaa, joka jatkuu pellon puolella tasaisena pellonlakena. Pelto laskee etelässä Lovasjärven rantaan ja pohjoisessa lähelle Hermunjärven rantaa. Pellon keskellä on autioitunut tila, jonka kohdalla on saattanut olla jo tätä aiemmin talonpaikka. Tilan rakennukset ajoittuvat luultavasti 1800-luvulle. Vanhalla laidunalueella on kaksi uudempaa kivijalkaa sekä vanha aitta ja lato. Toinen kivijaloista kuuluu luultavasti alueelta purettuun navettaan. Lisäksi alueen pohjoisosassa on lähes rivissä kolmen kivijalan jäännökset. Näistä lounaisin, kalliopohjalla sijaitseva, vaikuttaa vanhimmalta ja se erottuu sammalen alta heikosti. Kiveys on matala ja kooltaan n. 5 x 9 m ja sen eteläkulmassa on mahdollisesti uuninjäännöksiä. Rakenteen koillisreunaan on ladottu myöhemmin lisää kiviä. Em. rakennuksenpohjan koillispuolella sijaitsee jykevä luonnonkivistä kasattu kivijalka, jonka kaakkoissivulla on oviaukko. Rakenteen koko on n. 5,5 x 7 m. Myös sen vieressä on sammalen peittämä, n. 5 x 7,5 m kokoinen melko massiivinen luonnonkivinen kivijalka. Rakennuksenpohjan eteläkulmassa on uuninjäännös, jonka päällä kasvaa tuuhea mänty. Laidunalueella ja pellolla on todennäköisesti säilynyt myös muiden rakenteidenjäännöksiä.
Parolanmäki vaikuttaa topografialtaan todennäköisimmältä vanhankylän paikalta. Se sijaitsee mäen laella peltojen läheisyydessä, kun taas Käävän ja Vanhantalon paikat ovat peltoalueesta hieman syrjempänä. Paikalta on hyvä näkyvyys ja se muistuttaa hieman rautakautisten asuinpaikkojen sijaintia.

Tuohikotti (Tuohikoti) Lantta (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin asiakirjamaininta Tuohikottista on vuodelta 1543. Tällöin kylässä oli neljä taloa ja 1550-luvun alussa viisi. 1700-luvulle mentäessä kylän asutus oli levinnyt laajalle alueelle itä-länsisuunnassa Sisemmän Salpausselän tuntumaan. Perimätiedon mukaan Tuohikottin vanhin kylänpaikka on sijainnut Ala-Hentun talon pohjoispuolella pellolla. Tästä hieman pohjoiseen, pellon reunassa, on sijainnut Lanttan talo, joka on ollut viimeistään jo 1500-luvulla olemassa. Lantta on toiminut kestikievarina 1580-luvulta lähtien ainakin 1600-luvun taitteeseen saakka. 1600-luvulla kestikievarin omistajan Lantta Montosen talon jakaannuttua syntyivät Inkilän ja Hentun talot. Inkilä on vuoden 1783 karttojen mukaan sijainnut nykyisellä paikallaan, kun taas Henttu on ollut Lanttan ja Inkilän välissä. (125 Valkeala 9 1b ja 1d; Kepsu 1990: 377–379.)
Lanttan talo on sijainnut Tuohikottin keskustassa asuintaloksi muutetun vanhan osuuskaupan länsipuolella. Paikalla on vielä äskettäin ollut vanhoja aittoja ja sauna, jotka on siirretty vanhan osuuskaupan tontille. Nykyisin Lanttan tilalla on jäljellä enää jaetun asuintalon puolikas, joka on jäänyt autioksi. Talon lounaissivun vieressä on säilynyt asuinrakennusta vanhemman kivijalan kulmaus, joka jatkuu talon alle. Kivijalka on tehty lohkomattomista luonnonkivistä ja se on sammalen ja heinän peitossa. Rakenteen vieressä on mahdollisesti pienempi rakennuksenpohja, joka erottuu osittain maavallien muodostamana neliönä. Maavallien alla tuntuu muutamia kiviä. Pihan eteläosassa vanhojen aittojen kohdalla on rikkoontuneella maanpinnalla nähtävissä mm. punasavikeramiikkaa. Paikalla on myös uudempien esineiden palasia.
Vanhan osuuskaupan kaakkoispuolella on pellonreunassa pusikon keskellä lohkotuista kivistä tehdyn kivijalan jäännökset. Rakenteen sisäpuolella erottuu mahdollinen uuninpohja. Pellon reunassa, osuuskaupan pihalla sijaitsevien saunan ja maakellarin välissä on nähtävissä pengerrystä ja painauma, jotka voivat kuulua johonkin rakenteeseen. Paikallisten mukaan saunasta etelään päin eli pellolla on ollut aikanaan kaivo sekä rakennuksen pohja. Ne ovat kuitenkin tuhoutuneet, mutta on mahdollista, että pellolla on säilynyt muita rakenteita. Niitä on voinut säilyä vielä lisää myös Lanttan tontilla sekä vanhan osuuskaupan takapihan kohdalla.
Lanttan tontin kohdalla muinaisjäännös uhkaa jäädä rakentamisen alle, sillä tontti on tällä hetkellä myynnissä.

Paljakka (Paljakka) Eerola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Paljakan kylän on arveltu sijainneen nykyisellä paikallaan Pökölän ja Eerolan talojen tienoilla. Ensimmäinen maininta kylännimestä on vuodelta 1499. Vuonna 1567 kylässä on ollut kaksi taloa. (Kepsu 1981, 8.)
Eerola on nykyisin kesäasuntona ja se sijaitsee Poterin lounaispuolella hieman syrjempänä pelloista. Tilan länsi- ja luoteispuolella on vanhaa umpeenkasvanutta niittyä ja peltoa. Eerolan pihapiirin talot ovat vanhoja. Paikalla on päärakennuksen lisäksi useampia aittoja ja ne muodostavat melko umpinaisen piha-alueen. Paikalla ei ole merkkejä vanhemmista rakenteista, mutta niitä on todennäköisesti säilynyt alueella. Sijaintinsa perusteella Eerola vaikuttaa Poteria hieman nuoremmalta kylätonttipaikalta, mutta on mahdollista, että sekin on perustettu jo 1500-luvulla.

Lehtola (1000012730) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Uuni sijaitsee Hiisiön kylästä noin 2 km kaakkoon Kuninkaantien itäpuolella olevalla pitkulaisella ja kapealla mäenharjanteella, sen pohjoispäässä. Mäen eteläpäässä on kallioita, pohjoispää on metsäinen ja koillissivulla on pieni suolahdelma. Uuni on pienellä sammalen peittämällä aukiolla kosteikon luoteisrannalla. Uunin halkaisija on 4 metriä. Uunin katto (laakakivi) on romahtanut kyljelleen uunin pesään. Pesän koko on 80x100 senttimetriä. Uunin suuaukko on lounaaseen. Kiveyksen kaakkoisreunalla kasvaa mänty, muuten kiveystä peittää vain sammal.

Lyöttilä Ruokosuo (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Ruokosuon pohjoisreunalla olevalla kapealla mäntyjä ja heinää kasvavalla niemekkeellä. Paikalla on kivensekainen pyöreä maavalli, jonka halkaisija on noin neljä metriä. Vallin sisäpuolella on halkaisijaltaan noin metrin kokoinen kuoppa, joka on hieman korkeammalla kuin vallia ympäröivä maanpinta. Vallien päällä kasvaa heinää ja sammalta sekä muutama koivu. Sammalen alla ei havaittu hiiltä, mikä viittaa siihen, ettei kyseessä ole hiilimiilu. Kokonsa puolesta rakenne on pieni myös tervahaudaksi. Kyseessä on todennäköisesti kuitenkin jokin historiallisen ajan toimintaan liittyvä rakenne. Kohde löytyi paikallisen asukkaan ilmoituksen perusteella.

Niinimäki (Niinimäki) Tillola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Niinimäen kylästä on vuoden 1443 Niinimäen ja Radansuun kylien rajankäynnin yhteydessä. Vanhimmassa maakirjassa vuodelta 1539 on kylään merkitty kaksi taloa. Monien muiden kylien tavoin myös Niinimäessä taloja autioitui 1500-luvulla ja 1600-luvun alussa, mutta osa asutettiin uudestaan 1600-luvun kuluessa. Niinimäkeä on pidetty Radansuun emäkylänä. (Halila 1939: 63, 139-140.) Kylän vanhimman paikan on arveltu olleen Tillolassa Tokkolanmäellä, jossa on nykyisin peruskoulu (Kepsu 1981: 107). Vuoden 1773 kartassa (g140 10/10) koulun kohdalle on merkitty kaksi taloa ja niiden länsipuolelle on merkitty yksi talo. Myös niiden kaakkois- ja eteläpuolille on merkattu yhteensä neljä taloa. Lisäksi alueelle on merkitty tontteja sekä muita rakennuksia. Topografisesti koulun piha-alue ja sen länsipuoli vaikuttaisivat todennäköisimmältä vanhimmalta kylänpaikalta, sillä maasto muodostaa tällä alueella mäen päälle selkeän terassin.
Koulun kohdalla maastoa on muokattu voimakkaasti, mutta koulurakennuksen takana eli länsipuolella sekä pohjoispuolella piharakennuksen tienoilla on saattanut säilyä vanhempiakin rakenteita. Koulun länsipuoli on nykyisin peltona ja terassiharjanteen päällä on erotettavissa kaksi tasannetta, jotka voisivat olla vanhoja tonttipaikkoja. Koulun eteläpuolella maasto on alavampaa peltoa, jota on ojitettu, mutta myös siellä on voinut säilyä vanhoja rakenteita.
Vuonna 2015 ilmoitettiin metallinilmaisinlöytö kylätontin itäpuoliselta pellolta, ks. alakohde.

Radansuu (Radansuu) Vanhakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Radansuuta on pidetty Niinimäen tytärkylänä, mutta kylät ovat erkaantuneet toisistaan viimeistään 1400-luvun alkupuolella. Varhaisin maininta Radansuusta on vuodelta 1443 Niinimäen ja Radansuun rajankäynnin yhteydessä. Vanhimman kylänpaikan on arveltu olleen Urajärven rannassa Harjamäen etelä- ja lounaispuolella. (Kepsu 1981:136.)
Vuoden 1539 mukaan kylässä on ollut vasta yksi talo ja vuosisadan puolivälissä kaksi taloa (Halila 1939:124; Suomen asutus 1560-luvulla:143). 1500-luvun loppuun mentäessä kylä on autioitunut kokonaan. Maat ovat olleet tuolloin kirkkoherra Pietarin käytössä. 1600-luvun alussa kylä on merkitty edelleen autioksi kruunun maaksi. 1630-luvulla alkoi Radansuun kylän uusi vaihe lukkari Eerik Mikonpojan ja pappi Jordan Peuroniuksen otettua kylän maita haltuunsa. 1800-luvulle mentäessä kylän taloluku oli 16 ja 1700-luvun lopulla tehdyt maanjakamiset ja tilojen halkomiset olivat johtaneet siihen, että tilat kävivät liian pieniksi ja kannattamattomiksi. Kylän tilojen talouden heikentymiseen vaikuttivat lisäksi myös Kymijoen tulvat. Ahtaus ja taloudellinen tilanne johtivat siihen, että osa taloista siirtyi vanhalta kylänpaikalta pois. Osa taloista oli siirretty jo isonjaon aikana. Radansuun tiloja yhdistettiin ja kylään perustettiin myös kartano. (Halila 1939:63, 143-145, 447-447.)1800-luvun loppuun mentäessä vanhan kyläaukean asutus oli vähentynyt huomattavasti ja lopulta asutus siirtyi kokonaan muualle.
Radansuun vanha kylänpaikka sijaitsee kapealla kaistaleella Urajärven rannassa. Paikan luoteispuolella on vanha peltoaukea, joka toimii nykyisin golf-ratana ja pohjoispuolella kohoaa Harjanmäki, jonka juurelle asutus on ulottunut vuoden 1784 kartan mukaan (g140 12/1-2). Kylänpaikka on nykyisin pääosin pusikoitunutta ja metsittynyttä ja aivan rannassa kulkee venerantaan vievä tie. Alueen koillisosassa on muutama kesämökkitontti. Osassa näistä on vielä vanhoja rakennuksia. Mökkien takana alkaa metsäinen rinne. Kylänpaikan eteläosaan on pystytetty kylän muistomerkki ja sen läheisyydessä on nähtävissä matala kivijalka sekä uuninpohja. Lisäksi paikalla on toinen mahdollinen uuninpohja sekä mahdollinen kivijalka. Kylänpaikan keskivaiheille on rakenteilla pieni mökki, jonka kohdalla on ollut uuninpohja. Paikalla näkyi vielä palaneita kiviä sekä mustaa nokista maata. Tämän lähellä oli myös uudemman kivijalan perustukset. Myös alueen koillisosassa oli havaittavissa useampia rakenteita. Vanhan kesämökiksi muutetun tilan saunan takana oli todennäköinen uuninpohja sekä mahdollinen kivijalka. Lisäksi tästä hieman kauempana Harjanmäen rinteessä oli uunillinen rakennuksen pohja sekä kellarikuoppa. Niiden lähellä kulki sammaloitunut kiviaita. Vanhimmat talonpaikat ovat todennäköisesti sijainneet aivan rannassa ja asutus on siirtynyt kylän kasvaessa pohjoisessa olevaan rinteeseen. Paikalla on todennäköisesti säilynyt lisää rakenteita turvekerroksen alla. Vanhimmat rakenteet ajoittunevat keskiajalle.

Iitin kirkonkylä Haanmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Iitin kirkonkylän alueen on arveltu kuuluneen alun perin Lyöttilän maihin. Kirkonkylän tienoilla olisi ollut Niemenkylä, johon on alkujaan kuulunut yksi talo. (Kepsu 1981:60; Mukula ja Mäkelä 1977:557-558.) Kylän sijainnista ei kuitenkaan ole tarkkaa tietoa. Iitin kirkonkylään on rakennettu ensimmäinen puukirkko todennäköisesti jo 1500-luvun alkupuolella ja uusi kirkko rakennettiin vuonna 1639. Vanhin kartta Iitin kirkonkylästä on vuodelta 1786 ja siinä asutus on jo hajaantunut melko laajalle alueelle (g140 5/1-5). Osa tonteista sijaitsee kirkon lähettyvillä ja osa Pappilanlahden rannalla.
Nykyinen kirkonkylä on melko tiiviisti rakennettu, mutta kirkon itäpuolella on säilynyt pieni rakentamaton rinnetontti tien vieressä. Paikalla on nykyisin Anders Johan Sjögrenin muistomerkki. Alue on merkitty vuoden 1786 karttaan tontiksi. Alueen ylärinteessä on viereisiltä äskettäin rakennetuilta tonteilta vieritettyjä kiviä, mutta paikalla on nähtävissä myös kivijalanpätkä sekä pienistä kivistä koostuva kumpu, joka on todennäköisesti uuninpohja. Lisäksi alueella näkyy fajanssia, ikkunalasia ym. esineiden palasia. Kyseessä on melko modernien esineiden kappaleita ja ne ajoittuvat aikaisintaan 1800-luvulle. On kuitenkin mahdollista, että Iitin kirkonkylän asutus on alun perin keskittynyt kirkon läheisyyteen, jolloin paikalla on voinut säilyä myös vanhempien rakenteiden jäännöksiä.

Iitin kirkonkylä Pappila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Iitin kirkonkylän alueen on arveltu kuuluneen alun perin Lyöttilän maihin. Kirkonkylän tienoilla olisi ollut Niemenkylä, johon on alkujaan kuulunut yksi talo. (Kepsu 1981:60; Mukula ja Mäkelä 1977:557–558.) Kylän sijainnista ei kuitenkaan ole tarkkaa tietoa. Iitin kirkonkylään on rakennettu ensimmäinen puukirkko todennäköisesti jo 1500-luvun alkupuolella ja uusi kirkko rakennettiin vuonna 1639. Vanhin kartta Iitin kirkonkylästä on vuodelta 1786 ja siinä asutus on jo hajaantunut melko laajalle alueelle (g140 5/1–5). Osa tonteista sijaitsee kirkon lähettyvillä ja osa Pappilanlahden rannalla. Pappila on merkitty nykyisen paikkansa eteläpuolelle, jossa nykyisin vanhaa heinittynyttä puutarhaa. Paikalla kasvaa myös varhaisesta asutuksesta indikoivaa tummaa tulikukkaa. Uusi pappila rakennettiin kuivemmalle maalle vanhan pohjoispuolelle 1820-luvulla (Halila 1939:716).
Pappilan on katsottu sijainneen nykyisellä alueellaan viimeistään 1600-luvulla. Vanhimman pappilan on epäilty mahdollisesti sijainneen Urajärven Pyhälahden rannalla, mutta tästä ei ole mitään todisteita. (Halila 1939:263-265, 715-717.) Vanhimman pappilan sijainti nykyisellä alueellakin on topografisesti yhtä mahdollinen kuin Pyhälahden tuntumassa. Paikalla ei voitu runsaan kasvillisuuden vuoksi havaita merkkejä rakenteista, mutta on todennäköistä, että niitä on säilynyt, sillä ilmeisesti uuden pappilan rakentamisen jälkeen puutarha-alueella ei ole ollut mitään rakennustoimintaa. Alueen käyttö on rajoittunut rannassa sijaitsevaan venerantaan.

Korhosenmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen Susikoskelta Junkkarinjärven kaakkoisrannalle ulottuva ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema. Varustuksia on rakennettu Koskirannanmäeltä, Korhosenmäen kautta Lehtomäelle. Mäet muodostavat Junkkarinjärvestä Kymijokeen laskevan Juotjoen laakson itäisen reunan. Alueen maasto on vaihtelevaa. Mäkien juurella maaperä on hiekka-/savimaata ja osin tiheää vesakkoa sekä hakkuuaukeita. Mäkien huipuilla on avokallioalueita ja sekametsää.
Taistelu- ja yhdyshautojen kokonaismäärä on yli 2 km. Varustukset kulkevat kahdessa linjassa. Uloin linja kulkee mäkien juurella, mutta nousee korkeammalle Koskirannanmäen eteläosassa. Haudat on kaivettu maahan missä se on ollut mahdollista ja muualla louhittu kallioon. Varsinkin kohteen eteläosassa hautojen kulku on katkelmallista ja osa on jäänyt keskeneräisiksi. Osa taisteluhaudoista on rakennettu siten, että rintasuojan muodostaa louhituista kivistä kasattu valli. Hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 1,5 – 2 m. Taisteluhaudoissa on yhteensä 8 traverssia. Taisteluhautalinjan päätorjuntasuunta on ollut länteen. Taisteluhautalinjasta haarautuu itään suuntautuvia yhdyshautoja. Korhosenmäen juuren länsireunalla on avoin konekivääriasema (P= 6730526, I= 3486502, ks. alakohde), jonka ampumasektorin keskisuunta on 200º. Uloimmassa linjassa on lisäksi 5 suojahuonetta, jotka ovat olleet kooltaan keskimäärin 5 x 5 m. Hirsirakenteet on poistettu ja jäljelle jääneiden kuoppien syvyys on 3 m.
Taaempi puolustuslinja on rakennettu Korhosenmäelle. Elimäentiestä n. 70 m etelään alkaa n. 130 m pitkä taisteluhauta ja tämän loppupäästä 350 m kaakkoon sijaitsee toinen 130 metrin taisteluhautaosio. Taisteluhaudat on louhittu kallioon. Traverssit on ladottu kivistä. Hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 1,5 m. Torjuntasuunnat ovat länteen ja luoteeseen.
Elimäentien pohjoispuolella vuoden 1994 inventoinnissa havaittuja linnoitteita ei löytynyt. Alueella on uusia rakennuksia pihamaineen. Soranmäellä, jota ei ehditty tarkistaa, saattaa myös olla linnoitteita. Samaten voi Korhosenmäen ja Koskirannanmäen huipuilla olla enemmänkin taaemman linjan asemia.
Kohteen länsipuolella, Juotinjoen ympäristössä käytiin Kustaan sodan aikana 6.5.1790 Koroisten taistelu. Vanhan karttapiirroksen mukaan venäläisten tykistöä on ollut myös Korhosenmäellä ja Lehtomäellä. Inventoinnissa niistä ei löytynyt jälkiä maastosta. Kohteen alueella ja lähistöllä sijaitsee kolme kivikautista asuinpaikkaa (Penttilä mj-rek: 754010003, Vähä-Korhonen 754010004 ja Stålström 754010005).

Junkkari, Mikkolanniemi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Junkkarinjärven pohjoispuolella sijaitsevan Mikkolanniemen alueella on ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema sekä mahdollinen 1700-luvun sotilasleirin paikka. Niemen länsiranta muodostuu harjusta, jonka moreenimaastossa kasvaa kangasmetsää. Niemen kaakkoisosassa kasvaa osin tiheää lehtimetsää. Niemen luoteisosassa on Mikkolan maatila.
Linnoitteet on rakennettu niemen länsirannalle ja kaakkoisosaan. Taistelu- ja yhdyshautojen kokonaispituus on 0,5 km. Kaakkoisosassa on maahan kaivettua taistelu- ja yhdyshautaa, joka on tuhoutunut osittain niemen eteläkärkeen rakennetun saunan alle. Kaksi traverssia. Torjuntasuunta on lounaaseen. Taisteluhaudasta johtaa yhdyshauta 6 x 9 m kokoiselle kuopalle, jossa on ollut hirsirakenteinen, kahdella oviaukolla varustettu suojahuone.
Mikkolanniemen lounaisosassa on 40 m maahan kaivettua taisteluhautaa, jonka eteläpäässä on avoin konekivääriasema (P= 6732115, I=3486024), jonka ampumasektorin keskisuunta on 210º.
Niemen pohjoisosassa hautoja on osaksi täytetty mutta niiden kulun pystyy hahmottamaan paikoittain. Haudat ovat kiertäneet niemen pohjoisosan loivaa rinnettä siten, että torjuntasuuntina ovat olleet länsi, pohjoinen ja itä. Hautojen rajaaman alueen sisäpuolella on 10 maahan kaivettua pyöreää tai pyöreäkulmaisen suorakaiteen muotoista kuoppaa, joiden ympärille on kasattu 0,5 – 0,8 m korkeat maavallit. Pyöreiden kuoppien halkaisijat ovat 2 – 3 m. Nelikulmaisten kuoppien koko on 2 x 3 m. Kuopat ovat maavallien yläreunasta mitattuina metrin syvyisiä. Kuoppakeskittymästä noin 100 m etelään on lisäksi harjulla yksittäinen, pyöreä kuoppa, jonka halkaisija on 2 m ja syvyys 0,7 m. Kuopat saattavat olla sotaväen leirikuoppia mutta ne tuskin liittyvät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen linnoittamiseen vaan ovat todennäköisemmin peräisin 1700-luvulta.

Koskenniska (Koskenniska) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Koskenniskan kylästä on vuoden 1539 maakirjassa, jolloin kylässä oli yksi talo (Kepsu 1981:278). Taloluku on noussut 1560-luvulle mentäessä kolmeen (Suomen asutus 1560-luvulla:139). Koskenniskan asutuksen on arveltu tulleen Vuolenkoskelta 1400-luvun kuluessa (Kepsu 1981:278).
Koskenniskan vanhakylä on sijainnut Konniveden ja Kymijoen yhtymäkohdan itäpuolella lähellä Vuolenkoskea (Alanen, Timo ja Kepsu, Saulo 1989:223). Paikan poikki kulkee nykyisin maantie, jonka pohjoispuolella on joenrannassa mylly. Tällä puolella maasto on melko alavaa, kun taas tien eteläpuolella on lähes kaakko-luodesuuntainen kapea harjanne, joka jatkuu Kymijoen rantaan saakka. Harjanteen päältä on hyvät näkymät joelle päin. Alueen kaakkoisosassa on autioitunut maatila. Paikalla on todennäköisesti 1800-luvulle ajoittuvan rakennuksen kivijalka sekä vanha aitta ja navetta. Aitan takana luoteessa on vanhaa niittyä lähes Kymijoen rantaan saakka. Niitylle on istutettu nuoria koivuja ja siellä kasvaa runsaasti tummaa tulikukkaa. Piha-alueella kasvaa lisäksi myös ketoneilikkaa. Harjanteen luoteisosassa on harjun katkaiseva sorakuoppa, jonka molemmilla puolilla on osittain hajonneet kivijalat. Lisäksi koko harjanteella näkyi puiden istutuskohdissa runsaasti heikkolaatuista tiilimurskaa, mikä viittaa siihen, että myös harjanteen keskiosassa on ollut rakenteita. Maastollisesti harjanne vaikuttaa Koskenniskan vanhimmalta kylänpaikalta ja tähän saattaa viitata myös tumman tulikukan esiintyminen paikalla. Alueella on todennäköisesti säilynyt useampia rakenteidenjäännöksiä.

Lukkari (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee pellon laidassa, pienellä kumpareella, Junkkarintien ja Kettulanmäentien risteyksen eteläpuolella. Kivikkoisessa rinteessä kasvaa sekametsää.
Maahan kaivettu 28 m pitkä taisteluhauta, jossa on ampumasyvennyksiä. Torjuntasuunta on lounaaseen ja etelään. Kohteen eteläpäässä on avoin konekivääriasema (P= 6733071, I=3485192), jonka ampumasektorin keskisuunta on 180º.

Riihimäki (1000012785) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Korventien länsipuolella, seurantalon eteläpuolella. Loivalla hiekkapohjaisella rinteellä kasvaa havumetsää.
Kohde muodostuu kahdesta peräkkäisestä, toisistaan noin 60 m päässä kulkevista, kaakko–luodesuuntaisista taisteluhaudoista. Haudat on kaivettu maahan. Ulomman taisteluhautalinjan pituus on 100 m ja siinä on kaksi traverssia. Taaempi taisteluhauta on 80 m pitkä ja sen varrella on kolme traverssia. Torjuntasuunta on lounaaseen.

Pekkolanmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikaisia puolustusasemia, jotka sijaitsevat Pekkolanmäen länsi- ja lounaispuolella, Kaukasuontien kummallakin puolella. Maaperä on moreenia, jossa kasvaa havumetsää.
Itäisin taisteluhauta on 250 m pitkä. Se on kaivettu maahan ja osa rintasuojasta on varustettu ampumasyvennyksin. Torjuntasuuntana on lounas. Haudan yläosan leveys on 1,8 – 2 m ja alaosan 1 m. Syvyys on 1,5 m. Taisteluhaudassa on yksi traverssi. Osa haudasta on jäänyt keskeneräiseksi, jolloin hauta on ehditty kaivaa vain 0,3 – 0,5 m syväksi. Metsätien läheisyydessä hauta on vaurioitunut maanoton yhteydessä.
Läntisempi taisteluhauta kulkee Kaukasuontien pohjoisreunalla ja itäpäästään se on rakennettu tien eteläpuolelle. Torjuntasuunta on länteen ja lounaaseen. Maahan kaivetun haudan yläosa on 1,8 m leveä ja alaosa 0,4 m. Syvyys on 1,5 m. Traversseja on viisi. Yhdyshaudassa on yhdessä kohdassa 1,5 m leveä aukko torjuntasuuntaan. Tie eteläpuolella on hautoja osin täytetty ja länsipää on jäänyt maatilan rakennusten ja pihamaan alle.
Hemmilän taloa vastapäätä on tien pohjoispuolella vielä keskeneräiseksi jäänyt, 5 m pitkä taisteluhauta, jossa on yksi traverssi. Haudan syvyys on 0,5 m. Pekkolanmäen ja Riihimäen välistä aluetta ei ole inventoitu. Rinteen lounaisosassa saattaa olla linnoitteita.

Korvenkylä, Koskela (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee 300 m länsilounaaseen Koskelan talosta, alavalla maalla, laajojen peltojen länsilaidalla. Savensekaisessa maassa kasvaa sekametsää.
Maahan kaivettua taistelu- tai yhdyshautaa. Haudan keskelle on rakennettu yksi traverssi siten, että sen pystyy sivuuttamaan kummaltakin puolelta. Torjuntasuunta on kaakkoon. Haudan varrella on maahan kaivettu, hirsivahvisteinen konekivääriasema (P= 6734394, I= 3481589, ks. alakohde), joka on todennäköisesti ollut katettu. Koposen ja Poutiaisen 1994 inventoinnissa asemassa oli nähtävissä ainakin 8 hirsikertaa ja lankkulattia. Ampumakammion oli 1994 inventoinnin mukaan kooltaan 2,7 x 2,1 m ja syvyydeltään 1,5 m. Sen takana oli eteistila, joka oli kooltaan 1,2 x 1,7 m. Eteisestä johti uloskäyntiin 3 m pitkä käytävä. Vuonna 2008 aseman sisätilat olivat veden täyttämät ja rakenteen päällä kasvoi tiheää kuusikkoa. Aseman kummallakin pitkällä sivulla on maavallit, jotka nousevat noin metrin ympäristöään korkeammalle. Aseman takaseinän edessä on kiviä. Ampuma-aukon leveys on 2 m ja ampumasektoria varten on maata poistettu aseman edestä yli 10 m matkalta. Ampumasektorin keskisuunta on 170º.

Huhmarmäki (Huhmarmäki) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Huhmarmäki esiintyy kirjallisissa lähteissä kylännimenä ainoastaan kerran, vuonna 1539. Tuolloin kylässä oli kaksi taloa. Rajapaikkana Huhmarmäki on mainittu jo vuonna 1469 kesäkäräjien tuomiossa. (Halila 1939:121.) 1700-luvun lähteissä Huhmarmäki esiintyy enää vain rajapaikkana sekä niittyjen ja peltojen nimissä. (Kepsu 1981:34.) Kylän sijainnista ei ole säilynyt karttoja, mutta perimätieto kertoo varhaisen Kausalan kylän sijainneen Multaharjun laella ja on oletettu, että Multaharju olisi sama kuin Huhmarmäki (Halila 1939:121-123). Appelgren-Kivalo on tarkastanut Multaharjun laen vuonna 1908 ja havainnut paikalla kuusi kivikiukaanpohjaa mäen korkeimmalta kohdalta. Multaharjun päällä on kuitenkin muutama yhtä korkealla sijaitseva paikka, joten rakenteiden sijainnista ei ole ollut tarkempaa tietoa.
Huhmarmäki ja Multaharju sijaitsevat Sääskjärveltä Kausalaan vievän maantien kaakkoispuolella. Paikalla on jyrkästi kohoava mäki, jota ympäröi etelässä pelto ja muualla lähes yksinomaan suo. Mäen laelle on tehty uusi metsätie, jonka päätepisteessä on kuorittu hieman kalliota. Tie johtaa hirvien ruokintapaikalle. Alueella on sammalen peittämää kalliota sekä sekametsää ja heinää kasvavaa koivikkoa, joka vaikuttaa vanhalta pelto- tai niittyalueelta. Kallioalueelta löytyi neljä kivistä ladottua uuninpohjaa, joista kahden ympärillä oli nähtävissä joko nurkkakiveystä tai maapenkkaa. Lisäksi koivikosta löytyi yksi uunikiveys. Alueen tarkastamista vaikeutti runsas hirvikärpästen määrä, joten on mahdollista, että paikalla on lisää rakenteita. Huhmarmäen hankala sijainti suon ympäröimällä jyrkällä mäellä on luultavasti vaikuttanut kylän varhaiseen hylkäämiseen.

Sitikkala (Sitikkala) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sitikkala on ollut sen itäpuolella sijaitsevan Kauramaan tytärkylä. Varhaisimmat maininnat erillisestä kylästä ovat vuodelta 1550, jolloin kylään on merkitty neljä taloa. (Kepsu: 158.) 20 vuotta myöhemmin talojen määrä on noussut viiteen, mutta vuosisadan lopulla se väheni kolmeen ja autiotalojen määrä nousi yhdestä kolmeen. 1600-luvun puolella talojen määrä nousee jälleen hieman. (Halila 1939: 124, 127, 146.) Vanhimmassa Sitikkalaa koskevassa kartassa vuodelta 1759 (g140 14/1-4) kylään on merkitty kuusi taloa, joista yksi sijaitsee nykyisen Seppälän kohdalla Kymijoen rannalla ja yksi Urpasen talon tienoilla. Neljä taloa jäävät nykyisen maantien itäpuolella nousevan kallioisen mäen kohdalle Ristolan länsipuolelle. Kymijoki on ollut aiemmin huomattavasti nykyistä kapeampi, mutta pumppuamon rakentaminen joen rantaan on muuttanut huomattavasti rantaviivaa.
Maastollisesti vaikuttaisi siltä, että Sitikkalan vanhin kylänpaikka on ollut maantien vieressä sijaitsevalla mäellä. On mahdollista, että mäki on ollut asuttu jo rautakaudella, sillä mäen alapuolelta, nykyisen tielinjauksen ympäristöstä, on löytynyt aiemmin kaksi mahdollisesti rautakauteen ajoittuvaa keihäänkärkeä ja kehäsolki. Lisäksi tien vieressä sijainneesta kivivallista on löytynyt historiallisen ajan esineistöä, kuten punasavikeramiikka sekä atrain. (Seppälä, Sirkka-Liisa 1995: 10.)
Sitikkalan kylämäellä kasvaa pylväskatajaa, pihlajaa ja mäntyjä sekä ketoneilikkaa ja nurmea ja paikka toimii nykyisin lähes kokonaan hevoshakana. Haan itäpuolella kulkee aidattu kärrypolku, jonka vieressä on hieman niittymäistä aluetta ennen Ristolan tilan piha-aluetta. Hevoshaassa ja niityllä on nähtävissä useita kivijalkoja sekä uuninpohjia sekä kellarikuoppa. Lisäksi hevoshaan länsipuolella on suurikokoinen, n. 4 x 5 m, osin lohkotuista kivistä tehty kellarinpohja. Monet rakenteista sijaitsevat vanhan kylätielinjauksen varrella. Tie on kulkenut aikaisemmin koillisempana. Alueen vanhat rakenteiden jäännökset ovat todennäköisesti säilyneet hyvin, sillä paikalla ei ole ollut mitään uudempaa rakennustoimintaa.

Lähdekorpi (1000012793) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee harjualueella sijaitsevan 400 x 300 m kokoisen sorakuopan itäkoillisreunalla, maaston korkeimmalla kohdalla. Sorakuopan jyrkästi lounaaseen viettävästä rinteestä löytyi kvartsi-iskoksia heti pintaturpeen alapuolelta noin 6 m matkalta. Tarkastuksen yhteydessä sorakuopan leikkauksessa ei havaittu mitään kiinteisiin rakenteisiin viittaavaa. Kohde on luultavasti suurelta osin tuhoutunut. Löytöjä sisältäneen maaleikkauksen pohjoispuolella on säilynyt 10-20 x 60 m kokoinen maakaistale, jossa asuinpaikkaa voi olla vielä jäljellä.

Väinölä (1000012798) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 500 x 400 m kokoisen sorakuopan lounaisreunalla, luoteeseen viettävässä rinteessä. Kvartsi-iskoksia löytyi halkaisijaltaan noin 5 mm kokoiselta alueelta. Maaperä paikalla on kivistä hiekkaa, jossa kivet ovat pyöreitä ja halkaisijaltaan 0,5 - 2 cm kokoisia, paikoin suurempiakin.
Alueella on pintamaata kuorittu ja kasattu kvartsiesiintymän lähelle. On mahdollista, että asuinpaikka jatkuu kuoritulle alueelle. Osa asuinpaikasta on tuhoutunut soranoton yhteydessä.

Värälä, Harjula (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kymijoen länsirannan ja Väräläntien väliin jäävän loivan rinteen kaakkoisosassa, Harjulaan johtavan tienristeyksen itäpuolella on useita maahan kaivettuja kuoppia, jotka ovat todennäköisesti Kustaan sodan 1788 – 1790 aikaisen sotilasleirin majoituskuoppia. Paikalla kasvaa nuorta koivikkoa ja muuta vesakkoa.
Kuoppia on yhteensä 14. Niistä kolme sijaitsee Väräläntien eteläpuolella. Kuopat ovat muodoltaan pyöreitä sekä pyöreäkulmaisia suorakaiteita. Pienimmät kuopat ovat halkaisijaltaan 1,5 m ja kookkaimmat 2 x 3 m. Pohjalle kapenevien kuoppien syvyys on 0,5 – 0,7 m. Kuoppia on saattanut tuhoutua teiden rakentamisen tai leventämisen yhteydessä. Leirialueesta 350 m luoteeseen sijaitsee 1789 rakennettu ruotsalaisten Värälän kenttälinnoitus (mj-rek: 1000002100).

Kauramaa (Kauramaa) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kauramaan kylää on pidetty yhtenä Iitin vanhimmista kylistä, mahdollisesti jopa vanhimpana. Vuonna 1539 kylässä on tiettävästi ollut neljä tilaa: Perttola sekä Tuomas Martinpojan, Martti Olavinpojan ja Lassi Pertunpojan tilat. Perttolaa lukuun ottamatta muut tilat ovat hävinneet yhdistämisten myötä melko pian. Vuoden 1539 maakirjassa on Kauramaahan merkitty 15 taloa, mutta luku käsittää myös tytärkylien Sitikkalan ja Tapolan talot. 1500-luvun puolivälissä Kauramaa oli melko vauras, mutta kasvavat verot sekä sotavuodet heikensivät kylän taloutta vuosisadan loppupuolella. Useat talot jäivät vailla isäntää ja vuonna 1591 autioita yhdistettiin uudeksi tilaksi. 1600-luvulla useimpia tiloja hallitsivat kokonaan uudet asukkaat. (Halila 1939: 121, 132–133.)
Vuoden 1759 kartassa Kauramaan viiden talon ryhmä on merkitty Perttolan talon tienoille, vanhalle kylämäelle (g140 14/1–4). Tätä aluetta onkin pidetty kylän vanhimpana paikkana (Kepsu 1981: 46). Perttolan tila näyttää periytyvän ainoana tilana vanhimman maakirjan ajoilta nykypäiviin. Vanhan kylänpaikan sijaintia Perttolan talon lähettyvillä näyttäisi todistavan myös kylämäen kaakkoispuolella sijaitseva ilmeisesti viikinkiaikaan ajoittuva hautapaikka (Perttola). Myös alueen kasvillisuus indikoi rautakautta ja keskiaikaa, sillä paikalla kasvaa mm. tummaa tulikukkaa, nurmilaukkaa, hullukaalia sekä kyläkurjenpolvea.
Vanhalla kylämäellä on nähtävissä useita rakenteidenjäännöksiä. Niitä sijaitsee nykyisen aitan etelä- ja lounaspuolella sijaitsevassa rinteessä sekä päärakennuksen luoteispuolella sijaitsevassa hevoshaassa. Paikalla on sekä rakennusten- että uunienpohjia. Lisäksi aitan alla on nähtävissä vanhan päärakennuksen jäännöksiä. Nykyisen päärakennuksen vieressä olevalla pienellä peltotilkulla näkyi punasavikeramiikkaa, liitupiipunvarrenkatkelma sekä tiiltä. Alueella on todennäköisesti säilynyt hyvin vanhojen rakenteidenpohjia sekä kulttuurikerroksia. Vanhimmat kerrostumat saattavat ajoittua rautakaudelle.

Saaranen (Saarainen) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saaranen on ollut Sääskjärven tytärkylä ja varhaisin maininta Saarasista omana kylänään on vuoden 1539 maakirjassa, jolloin kylässä oli kaksi taloa. 1600-luvun alussa kylät autioituivat ja joutuivat kruunulle, mutta vuosisadan puolivälin tienoilla talot saivat uudet vakituiset asukkaat. Kylä laajeni samoihin aikoihin kuuden talon kyläksi. (Halila 1939: 124, 145–146; Kepsu 1981. 151). Vuoden 1704 verollepanokartassa Saaraseen on merkitty vain kolme taloa (g140 16/1-2). Taloista kaksi sijaitsee Kaalijoen länsipuolella ja yksi itäpuolella Jaakkolan kohdalla. Toisen joen länsipuolella sijainneen talon kohdalla on kouluna toiminut rakennus, jonka ympäristöä on muokattu voimakkaasti. Kolmas rakennus on sijainnut Takalan talon kaakkoispuolen mäellä. Paikalla on nykyisin omakotitalo, mutta sen takana on säilynyt pieni metsäinen alue jyrkän kallion ja tien välissä. Tällä alueella näkyi muuntajan vieressä mahdollinen kivijalanpätkä sekä uuninpohjaa ja kellarikuoppa. Näistä hieman kaakkoon oli vielä lohkotuista kivistä rakennettu kellari. Kapealla metsäkaistaleella on voinut säilyä muitakin rakenteita, mutta todennäköisesti varsinainen talonpaikka on sijainnut nykyisen omakotitalon läheisyydessä.

Vilppula, Yläpelto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotsin sotaväen Kustaan sodan 1788 – 1790 aikainen leirialue, joka sijaitsee mäellä, 100 m etelään Yläpellon talosta. Hiekkaisessa maastossa kasvaa kuusia.
Alueella on 15 sotilasleirin majoituskuoppaa. Soikeahkot kuopat ovat kooltaan keskimäärin 2 x 3 m ja ne ovat metrin syvyisiä. Osa kuopista on kaivettu vierekkäin siten, että niiden välissä on vain 0,3 m maakaistale. Joitakin kuoppia on myöhemmin kaiveltu syvemmiksi ja osaa on käytetty kaatopaikkoina. Mäellä oleva harjakattoinen kellari on mahdollisesti rakennettu vanhaan majoituskuoppaan. Alueella on ollut majoittuneena Uudenmaan rakuunoita.

Värälän taistelupaikka (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Kymijoen länsipuolella Elimäen Värälän, Tolkkilan ja Vilppulan alueilla sekä joen itäpuolella Kouvolan Alakylän ja Valkealan Mäkikylän alueilla käytiin useita taisteluita Kustaan sodan (1788 – 1790) aikana. Venäläiset hyökkäsivät Värälään ja Vilppulaan huhtikuussa 1789. Ruotsalaiset tekivät vuoden 1789 päähyökkäyksensä kesäkuussa Värälästä ponttonisiltaa pitkin, joen itärannalla sijainneeseen Kouvolan kylään (nyk. Mäkikylä). Heinäkuussa venäläiset hyökkäsivät uudelleen Värälään, jonka ruotsalaiset valloittivat takaisin. Ponttonisillan omistuksesta käytiin tykistötaisteluita vielä elokuussa. Myös alkukesästä 1790 Värälän alue vaihtoi omistajaa useita kertoja. Kustaan sota päättyi Värälässä solmittuun rauhaan 14.8.1790.
Taistelupaikan kohdalla on nykyään runsaasti peltoja, useita maatiloja sekä maanteitä. Peltojen alueelta saattaa löytyä esineistöä vaikka kulttuurikerrokset ovat kyntöjen myötä sekoittuneet. Rakennetuilla alueilla taistelusta ei todennäköisesti ole säästynyt jälkiä.
Alueella on useita sekä ruotsalaisten että venäläisten rakentamia tykkipattereita ja sotilasleirialueiden jäännöksiä. Ne on merkitty muinaisjäännösrekisteriin kukin omana kohteena. Rauhansopimuksen neuvottelupaikaksi rakennettu paviljonkimainen rauhantemppeli on kadonnut. Paikalla (ks. alakohde) on nykyään peltoa ja opaskyltti.
Taistelutantereen alueelta on löytynyt runsaasti tykinkuulia ja muuta sodankäyntiin liittyviä tarvikkeita. Alueen asukkaiden keskuudessa on edelleen jäljellä suullista kertomusperinnettä taisteluista.

Sääskjärvi (Sääskjärvi) Marttila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Sääskjärvestä on vuoden 1480 Sääskjärven ja Haapakimolan rajatuomiossa. On kuitenkin oletettu, että jo vuonna 1466 lähteissä mainittu Olavi Sääskiä olisi ollut Sääskjärveltä. Kylä on ollut vuonna 1539 jo varsin suuri, sillä siellä on mainittu olleen 11 taloa, joista tosin kaksi kuului tytärkylään eli Saarasiin. Sääskjärven kylä oli kasvanut 1600-luvulla tonttimaahan nähden liian isoksi ja kun kylä paloi, ei uutta rakennettu enää järven- ja joenrannan tonttimaille, vaan kylä jakautui kahtia peltoalueiden koillislaitaan Isokyläksi ja Ukkolanmäelle. (g 140 16/1-2; Halila 1939: 66-67, 124, 147, 166; Kepsu 1981: 168.) Vanhin kylänpaikka järvenrannassa on nykyisin täysin rakennettua, eikä siellä ole todennäköisesti säilynyt vanhempien rakenteiden jäännöksiä.
Marttila on ollut Sääskjärven alkuajoista lähtien kylän johtavana talona ja se perityy ainakin ensimmäiseen maakirjaan saakka (Halila 1939: 147). Marttila lieneekin ollut ainakin 1600-luvun palosta lähtien nykyisellä paikallaan Isonkylän juurella. Marttilan ympärille näyttää syntyneen tiivis kylä, josta on säilynyt todisteita aina nykypäiviin saakka. Tilan takana nousevan mäen päällä on nähtävissä useita kymmeniä kivijalkoja ja uuninpohjia. Osa näistä sijaitsee lomittain ja päällekkäin, joten niissä voi nähdä eriaikaisia rakennustenpohjia, jotka on rakennettu edellisten päälle. Mäkialue toimii nykyisin hevoslaitumena, minkä vuoksi kivirauniot ovat hyvin näkyvissä. Myös mäen rinteessä ja tilan alalaidassa on nähtävissä joitain rakennustenjäännöksiä, mutta niitä on luultavasti myös raivattu pois tieltä. Multakerroksen alla on kuitenkin voinut säilyä joitain rakenteita. Marttilan alueen raunioita ei uhkaa tällä hetkellä mikään rakennustoiminta, mutta myös jatkossa tulisi varmistaa, ettei kylämäelle rakennettaisi mitään, vaan siellä jatkuisi laiduntaminen.

Sääskjärvi (Sääskjärvi) Ukkolanmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Sääskjärvestä on vuoden 1480 Sääskjärven ja Haapakimolan rajatuomiossa. On kuitenkin oletettu, että jo vuonna 1466 lähteissä mainittu Olavi Sääskiä olisi ollut Sääskjärveltä. Kylä on ollut vuonna 1539 jo varsin suuri, sillä siellä on mainittu olleen 11 taloa, joista tosin kaksi kuului tytärkylään eli Saarasiin. Sääskjärven kylä oli kasvanut 1600-luvulla tonttimaahan nähden liian isoksi ja kun kylä paloi, ei uutta rakennettu enää järven- ja joenrannan tonttimaille, vaan kylä jakautui kahtia peltoalueiden koillislaitaan Isokyläksi ja Ukkolanmäelle. (g 140 16/1–2; Halila 1939: 66–67, 124, 147, 166; Kepsu 1981: 168.) Vanhin kylänpaikka järvenrannassa on nykyisin täysin rakennettua, eikä siellä ole todennäköisesti säilynyt vanhempien rakenteiden jäännöksiä.
Ukkolanmäelle on merkitty vuoden 1704 karttaan (g140 16/1-2) neljä taloa. Paikalla on säilynyt Kauhalaan vievän tien kaakkoispuolella rakentamaton alue Myllymäelle vievän mökkitien vieressä. Tienristeyksen lähellä on nähtävissä risujen peittämä kivijalka, jonka kaakkoispuolella on nelikulmainen muutaman kiven reunustama painanne, todennäköisesti vanha kellarikuoppa. Sen itäpuolella on pieni kivistä muodostuva kumpu eli luultavasti uuninpohja. Lisäksi alueella on navettaan kuulunut ramppi sekä kellarikuoppa, jotka ovat iältään melko nuoria. Paikalla on todennäköisesti ollut tila 1600-luvulta lähtien ja on mahdollista, että alueella on säilynyt myös vanhimpien rakenteiden jäännöksiä.
Edellä mainittujen rakenteiden pohjois- ja koillispuolella on myös useampia soikeita ja nelikulmaisia painanteita, jotka saattavat liittyä venäläisten sotilaiden leiripaikkaan. Paikasta noin 300 m etelään on Lammasmäen leiripaikka.

Sääskjärvi Lammasmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Sääskjärven Ukkolanmäen eteläpuolella olevan Lammasmäen päällä, kahdella kallioiden väliin jäävällä tasanteella. Tasanteet ovat niittymäisiä ja niissä kasvaa pylväskatajia. Paikalta on matkaa Sääskjärven rantaan noin 200 metriä ja kohteen lounaispuolella kulkee Haapa-Kimolaan ja Perheniemeen vievä maantie, joka näkyy myös vuoden 1704 kartassa (g140 16/1-2).
Paikalla on toistakymmentä hautamaista painannetta sekä kallion reunaan ladottu penkkamainen kivirivi. Kyseessä on ilmeisesti 1700-luvun sotaväen leiripaikka. Tähän viittaa myös hieman etelämpänä sijaitsevan peltolohkon Leiripelto-nimi. Leiripaikan sijainti on ollut edullinen kulkuyhteyksien sekä myös vedensaannin kannalta.

Koliseva (Koliseva) Vanhakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhin maininta Kolisevasta on vuodelta 1480 kylänrajojen vahvistuksen yhteydessä. Koliseva on ollut Haapa-Kimolan tytärkylä. Vuoden 1539 maakirjan mukaan kylässä on ollut kaksi taloa, joista toinen on ollut Myllyojan varressa sijaitsevien Koskelan ja Tuomalan kantatalo ja toinen on ollut edelleenkin olemassa oleva Karrala. (Halila 1939: 67-68, 135.) Kylän vanhimman paikan on oletettu sijainneen Myllyojan putouksen molemmilla puolilla eli nykyisten Tuomalan ja Tupalan kohdalla, mikä näyttää pitävän paikkansa myös vuoden 1704 kartan perusteella. Paikka tunnetaan edelleenkin Vanhanakylänä. (g140 1/1-2; Kepsu 1981: 60.)
Tuomalan pihapiirissä on säilynyt vanha rakennuskanta, kun taas Tupaselassa rakennuskanta on melko uutta ja maaperä muokattua. Tuomalan länsipuolella on joenrannassa nuorta kuusta kasvavaa niittyä, jossa on nähtävissä maantien vieressä tienpenkassa kylmämuuratun kellarin rauniot. Kellarin katon kivet on aseteltu kiilamaisesti kiinni toisiinsa. Osa katosta on romahtanut. Paikalla ei näkynyt muita rakenteidenjäännöksiä, mutta on todennäköistä, että niitä on säilynyt paikalla. Niitä on saattanut sijaita myös joen ja tien toisella puolella vastapäätä Tuomalaa.

Vuolenkoski (Vuolenkoski) Pekkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Vuolenkoskesta on vuodelta 1472, jolloin vuolenkoskelainen mies sai sakkotuomion rajanylityksestä. Kylää on pidetty yhtenä Iiitin vanhimmista ja sen on epäilty syntyneen viimeistään 1200-luvulla. Vuolenkoski on ollut Iitin myöhäiskeskiaikaisista kylistä suurin ja sen on arveltu olleen Koskenniskan emäkylä. Vuoden 1539 maakirjan mukaan kylässä on ollut jo 20 taloa. 1500-luvun loppupuolella taloluku on vähentynyt tilojen yhdistämisestä johtuen ja se on laskenut reiluun kymmeneen. Kato- ja sotavuosien jälkeen Vuolenkoskessa oli vuonna 1606 yhdeksän autiotilaluetteloihin merkittyä taloa, mutta taloluku alkoi jälleen nousta 1600-luvun kuluessa ja ennen isoavihaa kylässä oli jo 21 taloa. Isonjaon aikoihin Vuolenkosken Vanhankylän asutus oli asettunut kahteen rykelmään. Näistä toinen on sijainnut nykyisen seuraintalon tienoilla ja toinen Vuolenkosken nykyisen keskustan kohdalla. (Alanen ja Kepsu 1989: 223; Halila 1939: 66, 151–152; Kepsu 1981: 191.)
Vuolenkosken nykyinen keskusta on täyteen rakennettu, eikä paikalla ole todennäköisesti säilynyt vanhempien rakennusten jäännöksiä. Myös seuraintalon eli entisen kansakoulun tienoo on lähes kokonaan rakennettua, mutta seuraintalon etelä- ja länsipuolella on kuitenkin säilynyt kapea peltoalue, jossa on voinut säilyä myös vanhempia rakenteita. Pellolla oli nähtävissä punasavikeramiikkaa ja savikuonaa sekä myös tiiltä. Lisäksi alueella oli muutamia palaneita kiviä, jotka voisivat olla peräisin jostain rakenteesta, kuten esimerkiksi liedestä. Löytöjen esiintymisalue oli melko tasainen. Pellon vieressä olevalla autioituneella tontilla sekä sen vieressä olevassa peltorinteessä on myös voinut säilyä rakenteidenjäännöksiä. Alueen poikki vievän tien laidalla kasvoi tummaa tulikukkaa, joka saattaa merkitä, että paikalla on ollut asutusta jo rautakauden lopulla tai keskiajan alussa.

Valkealan kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Valkealan säterikartano on todennäköisesti perustettu Valkealan vanhankylän paikalle (Kepsu 1990:384). Kartano on Erik Gyllenstiernan perustama ja se rakennettiin aluksi vuonna 1643 Jokelan kylään, mutta ennen 1640-luvun loppua se siirrettiin Valkealan kylään pappilan tontille. Pappila oli alun perin perustettu kahdelle kruununtilalle, ilmeisesti aivan kylän ytimeen. Kartanon alle jäi todennäköisesti myös muita tiloja, jolloin kylän asutus joutui hajaantumaan muualle. (Oksanen 1995:45.)
Kartanon ympäristössä on säilynyt useiden rakennusten jäännöksiä, joista osa saattaa olla melko nuoria, mutta myös vanhempia rakenteita on saattanut säilyä. On mahdollista, että alueella on myös kartanoa edeltäviin taloihin liittyviä rakenteita, jotka saattavat vanhimmillaan ajoittua keskiajalle.

Tiiskojanmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Tiiskojanmäen etelä- ja länsirinteillä. Moreeniharjun kivikkoisessa rinteessä kasvaa tiheää sekametsää.
Taistelu- ja yhdyshaudat on kaivettu maahan ja louhittu osaksi kallioon. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi ja joissakin kohdissa hautoja on jäänyt rakentamatta. Hautojen kokonaispituus on 450 m. Torjuntasuunnat ovat etelään, lounaaseen ja länteen. Taisteluhaudoissa on kaksi traverssia, jotka on rakennettu hautojen keskelle siten, että ne pystyy ohittamaan kummaltakin puolelta. Yksi maahan kaivettu suojahuoneen kuoppa. Lisäksi kohteen pohjoisosassa on 6 x 10 m kokoinen, vedellä täyttynyt kuoppa, jonka eteläseinä on louhittu kallioon ja muut seinät on rakennettu sekä kaivamalla, että kasaamalla maata valleiksi. Kuopan reunoilta ei erotu raivattua tuliaseman ampuma-aukkoa, joten kyseessä saattaa olla suojahuone.

Kinansaari Salonnenä (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kinansaaren pohjoiskärjessä Vuohijärven rannalla. Alue on vanhaa hakkuuaukeaa, jossa kasvaa nuorta pihlajaa ja koivua sekä heinää. Paikalla on soikea n. 4 x 5 m kokoinen ja noin reilun metrin syvyinen suppilomainen ja maavallien ympäröimä tervahauta. Muinaisjäännös liittyy Kinansaaren kyläasutukseen.

Junkkari, Harjula (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee pellon laidalla olevan maastonkohouman länsireunalla, Kettulanmäentien länsipuolella. Kivikkoisessa maastossa kasvaa tiheää sekametsää.
Maahan kaivettua taistelu- ja yhdyshautaa on yhteensä noin 90 m, torjuntasuuntina on länsi ja luode. Taisteluaseman takana on kahdella oviaukolla varustettu suojahuone, josta on jäljellä 8 x 6 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 3 m. Suojahuonetta on käytetty kaatopaikkana.

Metsälä (1000012822) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Pukkikankaan koillispuolella lähellä Pukkisuota. Paikan länsipuolella kulkee Urajärven rantaan vievä mökkitie. Alueella on kuusta ja mäntyä kasvavassa metsässä matalan kallionyppylän päällä halkaisijaltaan 3-4 m kokoinen ja noin 40 cm korkea kiviröykkiö. Kivet ovat kahdessa kerroksessa ja ne ovat sammalen sekä jäkälän peittämiä. Röykkiö vaikuttaa rakenteensa perusteella lähinnä myöhäispronssikautiselta tai rautakautiselta hautaröykkiöltä. Paikan läheisyydestä tunnetaan Haikanniemen hautaröykkiöt sekä myös Äijänlahden kiviröykkiöt, jotka ovat mahdollisesti hautoja. Kohde löytyi sotahistoriallisten muinaisjäännösten inventoinnin yhteydessä.

Kourula (Kourula) Tirva (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Kourulan kylästä on vuoden 1543 maakirjassa. Tuolloin kylään on merkitty kaksi taloa, mutta seuraavana vuonna niitä on ollut jo kolme. 1560-luvulla taloluku on pysynyt samana, mutta 1620-luvulle mentäessä Kourulan isäntien määrä on moninkertaistunut. Heitä on ollut tuolloin 17, joista tosin kaksi on merkitty Rämälään. 1700-luvun lopulla Kourulan asutus on ollut hajaantuneena Tirvaan, Pasiin, Hörkkähään (Hörkkään) ja Rasiin. Vanhin kartta Kourulasta on vasta vuodelta 1806, joten kylän vanhimpia asuinpaikkoja on vaikea selvittää. Kourulan vanhimman asutuksen on arveltu sijainneen Pasissa ja Tirvassa. (Kepsu 1990: 278–279; Suomen asutus 1560-luvulla: 205; MH 291/56 M 25/2.)
Tirvan vanhimman asutuksen on esitetty sijainneen Tirvanjärven länsipuolella Kiurinvirran yhtymäkohdan pohjoisrannalla. Tämä alue vaikuttaisi myös topografisesti sopivimmalta alueelta. Paikalla on peltojen ympäröimä tonttialue, jossa on nykyisin Mäkelän ja Nurmelan talot. Paikalla on aiemmin sijainnut Tirvan talo. Alueella on nykyisin kaksi melko uutta asuinrakennusta, mutta niiden väliin jäävällä kapealla kaistaleella on ilmeisesti 1800-luvulle ajoittuva autioitunut asuinrakennus. Sen vieressä on myös vanha aitta. Niitä vastapäätä kylätien eteläpuolella on näkyvissä kiveystä, joka kuuluu 1900-luvun alkupuolen autotalliin. Lisäksi Mäkelän tontin puolella on vanhan aittarakennuksen takana kivikellari, jonka sisäosat on rakennettu luonnokivistä. Kivien väleissä on kivensekaista laastia. Tirvan vanhimmasta asutusvaiheesta on saattanut säilyä jälkiä autioituneen rakennuksen ympäristössä sekä Mäkelän asuinrakennuksen eteläpuolisella alueella, mutta Nurmelan edustalla ei todennäköisesti ole säilynyt mitään.
Vuonna 2014 on löytynyt metalliesineen katkelma kylänpaikan lounaispuolisesta pellosta (ks. alakohde).

Toikkala (Toikkala) Hyyry (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin asiakirjamaininta Toikkalan kylästä on vuodelta 1543, jolloin kylässä oli kaksi isäntää (Piilahti 1995: 525). Muutaman vuoden kuluttua talojen määrä on noussut viiteen ja 1560-luvulla se on kasvanut vielä yhdellä. Kylän asutus on jakautunut ilmeisesti jo 1500-luvulla kahteen eri paikkaan, Hyyryyn ja Toikkalaan. (Kepsu 1990: 373-374; ; Suomen asutus 1560-luvulla: 205.) Vuoden 1783 kartoissa Hyyryn osakylä on sijainnut nk. Hyyrynmäellä eli Vanhasen eteläpohjukassa peltojen ympäröimällä mäellä. Toikkalan osakylä sijaitsee Vahvasen ja Rapojärven välisellä kannaksella ja se on jakautunut kahteen eri paikkaan Kylänojan itäpuolelle. Toinen sijaitsee nykyisten Seppälän ja Uutelan kohdalla ja toinen Vanhalan tienoilla. (MH 318/56 M 25/3; MH 319/56 M 13/9.)
Hyyrynmäki on säilyttänyt toistaiseksi vielä perinteisen ryhmäkylätyyppisen asutuksen. Osa paikalla sijaitsevista taloista on vanhoja, mutta alueelle on pystytetty myös muutamia uusia rakennuksia ja useita vielä 1900-luvun alkupuolella olleita rakennuksia on purettu peltojen tieltä pois. Lisäksi aiemmin kylän poikki vienyt tie on oikaistu ja se kulkee nykyisin asutuksen eteläpuolelta. Hyyrynmäen pohjoisosassa on kylän poikki vievän tien länsipuolella mäntyjä kasvavassa rinteessä kaksi maavallien ympäröimää kellarikuoppaa. Muita maanpäälle näkyviä rakenteidenjäännöksiä ei paikalla ole, mutta niitä on todennäköisesti säilynyt pihoilla ja pelloksi raivatulla alueella.

Haimila (Tarhajärvi) Haiminkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haimilaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Haiminniemeltä on myös yksi rautakauteen ajoittuva irtolöytönä talteen saatu tuluskivi, mikä viittaa siihen, että alueella on liikuttu rautakaudellakin. Ensimmäinen maininta Tarhajärvestä eli Haimilasta on Erik Akselinpoika Totin rajatuomiossa vuodelta 1458. Tarhajärvi on ilmeisesti alun perin tarkoittanut ainoastaan Haimilan Uutelanmäellä sijainnutta asutusta, mutta myöhemmin se on koskenut koko Haimilan asutusta sekä Kuivalaa ja mahdollisesti myös Miettulaa. Tämän perusteella Uutelanmäki saattaisi olla Haimilan vanhin kylänpaikka. 1700-luvulla asutus on sijainnut neljässä eri paikassa eli Haiminkylässä, Uutelanmäellä, Mankinkylässä, Niemenpään kylässä sekä Utin kylässä (nyk. Ranta-Utti). Haimi, Mankki, Niemi ja Utti mainitaan jo 1500-luvun puolivälissä, joten on mahdollista, että talot ovat jo tuolloin sijainneet em. kylissä. Tarhajärvessä on vuonna 1543 ollut vasta kaksi taloa, mutta vuonna 1551 niitä on ollut jo kuusi. (Kepsu 1990: 243–247; Piilahti 1995: 340.)
Vuoden 1783 kartan mukaan Haiminkylä on sijainnut Tarhajärven eteläpuolella Uutelanlahden rannalla Rauhalan tienoilla (MH 277/56 M 13/8). Rauhalan pohjoispuolella on järvelle laskeva niittymäinen rinne, jossa on säilynyt useita rakennustenjäännöksiä. Näistä uusin lienee navetan tai muun ulkorakennuksen raunio. Sen sisäpuolella on säilynyt kuitenkin matala kivirivi, joka saattaa kuulua johonkin vanhempaan rakennukseen. Navetanpohjan länsipuolella on osia kahdesta vanhemmasta kivijalasta, joiden päällä kasvaa humalaa. Lisäksi navetanjäännösten itäpuolella on kaksi vierekkäistä n. 1,5 m leveää matalaa kivimuuria, joiden väliin jää 2–3 m leveä käytävä. Kyseessä on luultavasti 1800–1900-luvuille ajoittuva rakenne, sillä osa kivistä on lohkottuja. Rinteessä on nähtävissä muutamissa rikkoontuneissa kohdissa maanpinnalla tiilimurskaa, hiiltä sekä palaneita kiviä. Rinne on ollut ilmeisesti pitkään metsämaastoa, mutta paikalta on kaadettu äskettäin puita. Niityn reunoilla kasvaa muutamia paksuja lehtikuusia. Paikan itäpuolelle on rakennettu vastikään uusi asuinrakennus, jonka ympäristöä on muokattu voimakkaasti. Niittyaukealla on todennäköisesti säilynyt useampien rakenteidenjäännöksiä, mutta muualla niitä ei luultavasti ole jäljellä.

Haimila (Tarhajärvi) Niemenpäänkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haimilaa on pidetty yhtenä Valkealan vanhimpana kylänä. Haiminniemeltä on myös yksi rautakauteen ajoittuva irtolöytönä talteen saatu tuluskivi, mikä viittaa siihen, että alueella on liikuttu rautakaudellakin. Ensimmäinen maininta Tarhajärvestä eli Haimilasta on Erik Akselinpoika Totin rajatuomiossa vuodelta 1458. Tarhajärvi on ilmeisesti alun perin tarkoittanut ainoastaan Haimilan Uutelanmäellä sijainnutta asutusta, mutta myöhemmin se on koskenut koko Haimilan asutusta sekä Kuivalaa ja mahdollisesti myös Miettulaa. Tämän perusteella Uutelanmäki saattaisi olla Haimilan vanhin kylänpaikka. 1700-luvulla asutus on sijainnut neljässä eri paikassa eli Haiminkylässä, Uutelanmäellä, Mankinkylässä, Niemenpäänkylässä sekä Utin kylässä (nyk. Ranta-Utti). Haimi, Mankki, Niemi ja Utti mainitaan jo 1500-luvun puolivälissä, joten on mahdollista, että talot ovat jo tuolloin sijainneet em. kylissä. Tarhajärvessä on vuonna 1543 ollut vasta kaksi taloa, mutta vuonna 1551 niitä on ollut jo kuusi. (Kepsu 1990: 243–247; Piilahti 1995: 340.)
Vuoden 1783 kartan mukaan Niemenpäänkylä on sijainnut Haukkajärven koillisrannalla Pellonniemen tyvessä (MH 277/56 M 13/8). Paikalla on edelleenkin Niemen nimellä kulkeva maatalo. Tilan rakennukset on rakennettu järvelle laskevaan rinteeseen. Paikalla on asuinrakennuksen länsipuolella säilynyt isoja pihlajia kasvavassa rinteessä heikosti erottuva kivijalka (=kohteen keskikoordinaatit). Sen pohjoispuolella on näkyvissä useita kivirivejä sekä matala ja harvahko kivijalka heinän keskellä. Alueella on todennäköisesti säilynyt enemmänkin rakenteita päärakennuksen ja navetan välisellä alueella.
Kylätontilla sijaitsee nykyisin Niemen maatila ja vanhaa kylätonttia on säilynyt alueella tilan rakennusten välissä melko peitteisessä maastossa. Kylätontti tarkistettiin inventoinnin (2014)yhteydessä ja sen to-dettiin säilyneen ennallaan.

Kuivala (Tarhajärvi) Vanhakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Kuivalasta on vuoden 1543 maakirjassa, jolloin kylässä oli yksi isäntä (Piilahti 1995: 405). Vuonna 1551 Kuivalaan on merkitty kolme isäntää. 1400-luvulla kylän on oletettu kuuluneen Haimilaan eli Tarhajärveen. Kuivalan Vanhankylän on esitetty sijainneen Tarhajärven ja Haukkajärven välisen peltoaukean keskellä nykyisten Peltolan, Mänttärin ja Tommolan kohdalla. Tähän saattaisi viitata myös Peltolan pohjoispuolen pellosta käytetty Kylänpelto-nimitys. (Kepsu 1990: 293.) Kylä on sijainnut kyseisellä paikalla ainakin jo 1700-luvulla vuoden 1783 kartan mukaan, jolloin kylään on merkattu kahdeksan taloa peltojen ympäröimälle kapealle alueelle (MH 292/2 D 6/3).
Kuivalan Vanhankylän ryhmäkylä on sijainnut ainakin 1700-luvulla Haimilan Niemenpäänkylään vievän kylätien molemmin puolin. Nykyisin tien kaakkoispuolella on pellonreunassa uusia asuinrakennuksia, mutta väliin jää myös hieman terasseina erottuvia tasanteita. Kylän lounaisosassa toimii hevostila, johon liittyvät rakennukset ovat uusia. Sen sijaan tien luoteispuoli on nykyisin hevoslaitumena. Paikka on ilmeisesti ollut jo pidempään peltona, joten tällä alueella on todennäköisesti säilynyt vanhaan kyläasutukseen liittyviä rakenteita. Niitä voi olla myös kaakkoispuolen peltoalueella sekä Tommolan kohdalla.
Kiinteän muinaisjäännöksen länsipuolisesta pellosta on keväällä 2024 löytynyt rahoja ja pienesineitä, joita vanhimmat ajoittuvat 1500-luvulle (Juhana III:n rahoja ja pöytäveitsen päätehela; ILM30235).

Tervaharju (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Tervaharjun ja Juotinkallion länsireunojen juurella. Kohteen eteläosa on jyrkässä harjun rinteessä. Pohjoisosa on loivalla rinteellä, osin soistuvassa maastossa. Alueella kasvaa havumetsää.
Pääosin maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja, jotka ovat osin yli 2 m syviä. Osa haudoista on jäänyt keskeneräisiksi. Inventoitujen hautojen kokonaispituus on 1 km. Torjuntasuunnat ovat lounaaseen ja länteen, Juotinkallion eteläpuolella myös etelään. Taisteluhaudoissa on 19 traverssia. Yksi suojahuoneen kuoppa, jossa on ollut kaksi sisäänkäyntiä. Kuopan syvyys on 3 m.
Mustalammen suunnistuskartan perusteella inventoidusta taisteluhautalinjasta 40 – 80 m itään kulkee taaempi puolustuslinja ylempänä rinteessä. Taaempaa linjaa ei ole inventoitu. Samoin haudat jatkuvat Juotinkallion eteläpuolella pitemmälle kuin inventoinnissa tarkastettiin.
Kohteen pohjoisosa tarkastettiin vuoden 2022 inventoinnissa, minkä myötä aluerajausta tarkennettiin sen osalta.

Pukkisuo (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Pukkisuon pohjoispuolella sijaitseviin puolustusvarustuksiin kuuluu kaksi erillistä puolustuslinjaa, joiden puolustussuunta on kutakuinkin lounaaseen. Taisteluhaudat paikalla ovat osin syviä (jopa 2 m) ja näyttäviä. Paikoin ne ovat alle puoli metriä syviä ojamaisia kaivantoja, joiden tekeminen on ilmeisesti jäänyt kesken. Lounaanpuoleisen taistelukaivannon pituus on noin 590 m ja koillisemman noin 560 m. Inventoinnin 2022 aikana taistelukaivannot käveltiin lävitse ja niiden ääripisteet mitattiin käsi-gps:llä. Taisteluhautojen tuliasemia, ampumasyvennyksiä, traversseja ja suojahuoneita ei tarkemmin kartoitettu, johtuen gps:n riittämättömästä mittaustarkkuudesta. Taisteluhautojen sijainnit ja laajuudet pystyttiin mittaamaan tarkasti Maanmittauslaitoksen laserkeilausaineiston perusteella (rinnevarjoste pistepilvi), mihin perustuen muinaisjäännösalueiden rajauksia tarkennettiin hieman.

Hasusmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kiviharjun tilan itäpuolella Hasusmäen kaikilla rinteillä. Alueella kasvaa osin tiheää vesakkoa ja havumetsää.
Mäen itä-, etelä ja länsipuolella on taistelu- ja yhdyshautojen pätkiä, jotka ovat osittain keskeneräisiä. Torjuntasuunnat ovat kaakosta etelän kautta pohjoiseen. Hautojen kokonaispituus on 300 m. Taisteluhaudoissa on kahdeksan traverssia.
Mäen itä- ja länsipäässä on avoimet konekivääriasemat. Itäisen aseman (P= 6759663, I= 3470669) ampumasektorin keskisuunta on 145º. Läntisen aseman (P=6759724, I= 3470305) keskisuunta on 255º. Mäen pohjoispuolella, Mukulantien varrella on kaksi kookasta kuoppaa, joiden etäisyys toisistaan on 20 m. Itäisempi kuoppa (P= 6759770, I= 3470413) on kooltaan 8 x 8 m ja sen syvyys on 2 m. Kuopan itäpäästä lähtee lyhyt yhdyshaudan pätkä. Kuopan länsipää aukeaa suuntaan 285º. Kyseessä saattaa olla kookas tuliasema, joka on mahdollisesti tarkoitettu kevyelle tykille. Läntisempi kuoppa on kooltaan 4 x 10 m. Kuopan reunassa on aukko tielle päin, joka ei vaikuta ampuma-aukolta. Kuoppaan ei myöskään johda yhdyshautaa.
Suojahuoneita on kaksi. Näiden lisäksi mäen huipulla sekä koillisreunalla on suurikokoiset kuopat, joissa ei ole oviaukkoja ja joihin ei johda yhdyshautaa. Itäisemmän koko on 8 x 10 m. Mäen keskellä on veden täyttämä kuoppa. Sen koko on 10 x 10 m ja syvyys 3 m. Kuopan ympärillä on 2 – 3 m leveä maavalli, joka nousee ympäröivää maastoa 1,5 m korkeammalle.

Pihlajasaari (Pihlajasaar) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pihlajasaari on asutettu ilmeisesti vasta 1500-luvulla ja sitä pidetään Valkealan nuorimpana kylänä (Kepsu 1990: 328). Se mainitaan ensimmäisen kerran itsenäisenä kylänä vasta vuoden 1602 maakirjassa, mutta sen emäkylään Hevosojaan vuonna 1580 merkityt Pekko Kukko ja Olli Hannunpoika ovat saattaneet olla Pihlajasaaren isäntinä (Piilahti 1995: 456). Lisäksi vuonna 1599 Hevosojalle merkitty Knut Mårtensson on ilmeisesti ollut Pihlajasaaren isäntänä. Hän on mahdollisesti kuulunut myös Kukko-sukuun. Vuoden 1602 maakirjaan on merkitty kolme isäntää ja kaksi 1/8 veron taloa. Vanhoista kantataloista on säilynyt nykypäiviin ainoastaan yksi eli Horppu. Pihlajasaaren vanhimpana kylänpaikkana on pidetty ns. Markkolanmäkeä. (Kepsu 1990: 326–327.) Vanhin kartta Vanhastakylästä on vasta vuoden 1831 isojakokartta, johon asutus on merkitty nykyisten Seppälän, Eskolan ja Horpun kohdalle sekä Horpun eteläpuolelle rakennetun pientalon kohdalle (g 25 24/1–3). Paikalla on aiemmin sijainnut Markkolan ja Pässilän talot (Kepsu 1990: 326). Horppu ja Eskola ovat nykyisin autioina ja Seppälän kohdalla on uudempaa rakennuskantaa.
Pihlajasaaren kyläasutus on sijainnut korkealla mäellä, jonka poikki kulkee vanha kylätie. Mäki nousee idässä laajana niittyaukeana, jonka laella on pieni kalliokumpare. Kallion pohjoisreunassa on tiilen ja maansekainen kumpu eli uuninpohja. Sen lounaispuolella kallionlaidassa on pieni kivilouhos, jonka läheisyyteen on jäänyt hajalleen lohkottuja kiviä sekä yksi pystyyn jätetty kivipaasi. Paikalta on lohkottu rakennusten perustuskiviä. Kalliokummun koillispuolella on myös uuninpohja, joka näkyy maastossa kiven ja maansekaisena kumpuna. Niitty laskee paikalla melko jyrkästi kaakkoon ja etelään. Idempänä, Seppälän talon eteläpuolella, kylätien vieressä on myös säilynyt rakenteiden jäännöksiä. Nämä ovat lohkotuista kivistä tehtyjä kivijalkoja. Kyseessä on todennäköisesti asuinrakennuksen, navetan sekä ladon tms. rauniot. Paikalla kasvaa vadelmaa, nokkosta ja heinää. Tällä alueella sekä myös Seppälän ja Horpun paikoilla on voinut säilyä myös vanhempien rakenteiden jäännöksiä, tosin on mahdollista, että vanhin kyläasutus on ollut rinteen päällä uuninjäännösten tienoilla.

Lyöttilä, Töyrylä (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Töyrylän tilan länsipuolella olevalla loivalla rinteellä, joka laskeutuu pellolle. Metsäisen rinteen valtapuustona ovat havupuut.
Taistelu- ja yhdyshaudat on kaivettu maahan. Hautojen kokonaispituus on 160 m. Torjuntasuuntana on lounas ja länsi. Linnoitustyöt ovat jääneet osaksi kesken ja taisteluhaudat ovat kolmessa eri osassa. Osin ampumasyvennyksillä varustetuissa taisteluhaudoissa on yhteensä kolme traverssia.
Kohteen keskiosassa on avoin konekivääriasema (P= 6760040, I= 3470756), jonka ampumasektorin keskisuunta on 230º. Kohteen pohjoiskärjessä on toinen avoin konekivääriasema (P= 6760175, I= 3470752), jonka ampumasektorin keskisuunta on 255º. Suojahuoneen kuoppia on kaksi.
Törylän isäntä Esa Anttas on raivannut linnoitteiden ympäristön kasvillisuutta ja varustanut kohteen opastauluilla ja viitoituksella. Paikalle johtaa tienviitta Lyöttiläntieltä ja kohteen läheisyyteen on järjestetty pysäköintitilaa.

Junkkarila (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Lyöttiläntien ja Kettulantien risteyksestä 150 m länteen. Kohde sijaitsee asuintonttien välisessä maastossa ja on osaksi tuhoutunut pihamaiden alle.
Kohteesta on jäljellä 85 m kaakko – luode -suuntaista taisteluhautaa, jossa on kaksi traverssia. Torjuntasuunta on lounaaseen. Taisteluhaudan takana on kaksi suojahuoneen kuoppaa.

Lyöttilä, Seuraintalo (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Pauninmäen kaakkoispuolella ja Lyöttiläntien pohjoispuolella. Moreeniharjun rinteellä kasvaa harvakseltaan mäntyjä.
Taistelu- ja yhdyshaudat on kaivettu maahan. Niiden kokonaispituus on 200 m. Torjuntasuuntana on lounas. Taisteluhaudan varrella on kaksi traverssia ja suojahuoneen kuoppa, joka on varustettu kahdella sisäänkäynnillä. Osaa haudoista on käytetty kaatopaikkana. Kohteen pohjoisosa on tuhoutunut hiekkakuopan maanotoissa.

Karhula (Karhula) Tolkko (Asuinpaikat)
Historiallinen; Karhulan asutuksen on arveltu alkaneen viimeistään 1400-luvulla, mutta vanhimmat asiakirjamaininnat kylästä ajoittuvat vasta 1500-luvulle. 1500-luvun puolivälin tienoilla kylässä on ollut ainakin kaksi isäntää Lauri Antinpoika Karhu ja Matti Laurinpoika Karhu. 1700-luvun loppupuolella kylän asutus on sijainnut kahdessa eri paikassa. Vanhimpana kylänpaikkana on pidetty Heikkilän aluetta, joka sijaitsee Karhulanjärven itärannalla lähellä Lahdenpohjaa. Paikalla on sijainnut Heikkilän ja Vesasen kantatalot. Suorttasen eli Tolkon kantatalo on sijainnut edellisistä n. 300 m luoteeseen Niemelän kohdalla Karhulanjärven itärannalla. (Kepsu 1990: 268–270; Piilahti 1995: 368; 125 Valkeala 13da ja 13db; MH 286/2 D 4/4.)
Suorttasen kantatila oli alkujaan Tolkko ja se lienee ollut paikallaan viimeistään 1600-luvun alkupuolella. Tila on välillä ollut autiona, jolloin se on ollut Heikkilän ja Vesasen yhdysviljelyksessä aina 1670-luvulle saakka, jolloin sen isännäksi tuli Heikki Heikinpoika Heikkilästä (Piilahti 1995: 370). Tolkon paikalla sijaitseva Niemelä on nykyisin vapaa-ajan asuntona. Päärakennuksen luoteispuolella on säilynyt talon alle jatkuva kivijalka, joka on tehty osittain lohkotuista kivistä. Rakenteen päällä kasvaa pensaita. Piha-alueen kaakkoisreunassa on vanha navetan kivijalka sekä kellarikuoppa. Niiden päällä kasvaa paksuja puita, mm. vanha vaahtera. Kyseessä on mahdollisesti 1800-luvulle ajoittuvia rakennustenpohjia, mutta paikalla on todennäköisesti säilynyt myös niitä vanhempien rakenteiden jäännöksiä.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Navetan kivijalan lähellä sen koillispuolella kellarikuopan vieressä havaittiin toinen huonommin säilynyt kivijalka, jota ei ollut mainittu aiemmassa inventoinnissa.

Hietainmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Hietainmäen etelärinteellä, Pietari Lyötintien ja Uimarannantien risteyksen luoteispuolella. Moreenimaassa kasvaa tiheää kuusimetsää. Kohteen itäpää on jäänyt omakotitalon pihamaan alle.
Maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja joiden kokonaispituus on 60 m. Torjuntasuuntina ovat etelä ja länsi. Puolustusaseman keskiosassa on avoin konekivääriasema (P= 6761294, I= 3469818), jonka ampumasektorin keskisuunta on 195º.

Fuortti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka on rakennettu Pyhäjärven Jaalanlahden lounasrannalla sijaitsevalle mäelle. Varustukset alkavat Fuortin tilasta ja jatkuvat mäkeä pitkin Niemenpohja-nimisen lahdenpohjukan kallioille. Kalliorinteellä kasvaa sekametsää. Ainoastaan mäen pohjoisosa on tutkittu.
Fuortin tilasta 160 m kaakkoon alkaa kallioon louhittu taisteluhauta, jonka rintasuoja on osan matkasta kivistä ladottu. Taisteluhauta jatkuu etelän suuntaan, osittain kahdessa linjassa. Taisteluhaudan leveys on 2 m ja syvyys 1,5 m. Torjuntasuunnat ovat lounas ja länsi. Pohjoisosassa on yksi suojahuoneen kuoppa, jonka koko on 4 x 9 m ja syvyys 2,5 m.
Fuortin tilan pihapiirissä on ollut kaksi suurikokoista kuoppaa, jotka on nyttemmin täytetty. Toinen kuopista oli paikallisen asukkaan mielestä saattanut olla tuliasema. Kuopan jäännösten (P= 6769874, I= 3471043) ja paikan topografian perusteella tuliaseman torjuntasuunta olisi ollut 320º.

Sammakkolamminvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Sammakkolamminvuoren länsirinteellä. Huomattavan jyrkässä mäenrinteessä kasvaa mäntyjä. Kohteesta on inventoitu linkkimastolle johtavan tien eteläpuolella sijaitseva taaempi linja sekä mäen juurella kulkevan ulomman linjan eteläosa. Mäen pohjoisosaa ja ulomman linjan pohjoispäätä ei ole tutkittu.
Osaksi kallioon louhittuja ja osittain maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja, joiden torjuntasuojan puoleisia seinämiä on korotettu louhituista kivistä kasatuilla valleilla. Taisteluhaudat kulkevat kahdessa linjassa. Ulompi linja sijaitsee mäen alarinteessä ja siitä 50 – 80 m itään kulkee taaempi linja mäen huipulla. Ulommaisen ja taaemman linjan korkeusero on huomattava. Osassa rinnettä varustukset kulkevat kolmessa tasossa. Maahan kaivetut haudat ovat jääneet keskeneräisiksi. Tutkittujen hautojen kokonaispituus on 600 m. Torjuntasuunnat ovat lounas ja länsi.
Taaemmassa linjassa on taisteluhaudassa epämääräinen kuoppa (P= 6770358, I= 3470803, ks. alakohde), jonka pituus on torjuntasuuntaan päin 2 m ja leveys yläosasta 1,8 m. Kuoppa kapenee alaosastaan siten, että kuopan pohjan leveys on 0,5 m. Kuopassa ei ole etuseinää. Kuopan vieressä on taisteluhaudan torjuntasuunnan puoleisella seinällä kivistä muotoiltu komero, jonka leveys on 0,5 korkeus 0,6 ja syvyys 0,4 m. Mikäli kuoppa on tuliasema, sen torjuntasuunta on 210º.
Sammakkolamminvuori, Kokkokallio ja Kettulanvuori (mj-rek: 1000012930, 1000012931 ja 1000012932) muodostavat harvinaisen hyvin säilyneen linnoitekokonaisuuden. Alueella voi hahmottaa selkeän kuvan ensimmäisen maailmansodan aikaisesta kenttälinnoitusjärjestelmästä. Alueen puolustusasemat ovat hyvässä kunnossa ja niiden yhteydessä on useita erilaisia linnoituslaitteita. Rakennustyöt ovat jääneet vähäisiltä osin keskeneräisiksi. Tämän johdosta alueella pystyy hahmottamaan eri valmistumisasteelle jääneitä linnoituslaitteita ja myös ajan rakennusmenetelmiä ja työjärjestyksiä.

Kirkonkylä, Kokkokallio (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee kahdella kallioharjanteella Kettulan tilan länsipuolella. Varustukset on rakennettu mäkien länsi- ja etelärinteille sekä huipuille. Jyrkillä kalliorinteillä kasvaa sekametsää. Kokkokallion pohjoisosassa on kiviaita, joku kulkee linnoitteiden poikki.
Pääosin kallioon louhittuja taistelu- ja yhdyshautoja. Hautojen yläosat on kasattu louhituista kivistä. Maahan kaivetut haudat ovat jääneet osin keskeneräisiksi. Valmiiksi tehtyjen hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 1,5 m. Hautojen kokonaispituus on 1 km. Torjuntasuuntina ovat etelä, lounas, länsi ja luode. Taisteluhaudat on rakennettu pääsääntöisesti kahteen linjaan, joista ulompi kulkee mäkien juurella ja taaempi siitä 25 – 50 m itään, mäkien laella. Taisteluhautoja on rinteessä useassa kohdassa kuitenkin kolmessa ja lounaisosassa jopa neljässä tasossa.
Kohteen lounaisosassa on kaksi vierekkäistä, kallioon louhittua tuliaseman kuoppaa, joista itäisempi (P= 6770796, I= 3470691, ks. alakohde) on kooltaan 2,5 x 3 m ja syvyydeltään 1,5 m. Siitä johtaa leveä hauta aseman takana olevaan taisteluhautaan. Aseman ampumasektorin keskisuunta on 160º. Edellisestä 10 m luoteeseen on 2,5 x 3 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 2 m. Kuopan torjuntasuunnan puoleinen seinä on vain 0,6 m korkea. Asemasta johtaa 1,5 m leveä yhdyshauta taisteluhautaan. Ampumasektorin keskisuunta on 200º. Kohteen pohjoisosassa, kallion töyräällä on 1 x 3 m kokoinen matala kuoppa (P= 6771028, I= 3470690, ks. alakohde). Mahdollisen tuliaseman torjuntasuunta on 215º.
Suojahuoneen kuoppia on kolme. Näistä yksi on kaivettu maahan ja se on jäänyt keskeneräiseksi. Yhden kuopan seinät on vahvistettu ladotuilla kivillä. Kolmas suojahuone on varustettu kahdella sisäänkäynnillä. Kohteen kaakkoiskulmassa on kallion juurella 5 x 10 m kokoinen kuoppa, jonka kaksi sivua muodostaa kallioseinämä ja kolmannen 1,5 m korkea maavalli. Sisäänkäynnin leveys on 3,5 m. Kuopassa on sijainnut paikallisen asukkaan isän kertoman mukaan linnoitustöiden aikana paja, jossa on mm. teroitettu työkaluja.
Sammakkolamminvuori, Kokkokallio ja Kettulanvuori (mj-rek: 1000012930, 1000012931 ja 1000012932) muodostavat harvinaisen hyvin säilyneen linnoitekokonaisuuden. Alueella voi hahmottaa selkeän kuvan ensimmäisen maailmansodan aikaisesta kenttälinnoitusjärjestelmästä. Alueen puolustusasemat ovat hyvässä kunnossa ja niiden yhteydessä on useita erilaisia linnoituslaitteita. Rakennustyöt ovat jääneet vähäisiltä osin keskeneräisiksi. Tämän johdosta alueella pystyy hahmottamaan eri valmistumisasteelle jääneitä linnoituslaitteita ja myös ajan rakennusmenetelmiä ja työjärjestyksiä.

Kettulanvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Kettulanvuori-nimisen mäen länsiosan juurella ja mäen huipulla. Mäellä kulkee viitoitettu polku, joka alkaa Kimolantien varrella sijaitsevan Kirkkoherranviraston vierestä, jossa sijaitsee paikoitustilaa ja opastaulu. Linnoitteiden ympäristön kasvillisuutta on raivattu. Osin jyrkillä kallionrinteillä kasvaa mäntymetsää.
Suurimmaksi osaksi kallioon louhittuja taistelu- ja yhdyshautoja. Hautojen seinämiä on tehty myös muuraamatta ladotuista louhituista kivistä. Maahan kaivettuja hautoja on lähinnä kohteen pohjoisosassa. Varustukset kulkevat kohteen eteläosassa kahdessa linjassa, joiden välimatka toisistaan on 20–50 m. Taisteluhaudat on osin varustettu ampumasyvennyksillä, joista osassa on nähtävissä myös ampumakoroke. Traversseja ei ole. Hautojen kokonaispituus on 600 m. Torjuntasuuntina ovat länsi ja luode. Yhdessä kohdassa on näkyvissä taisteluhaudan rintasuojan juuressa oleva salaojaputken suuaukko, joka on 0,3 m leveä ja 0,2 m korkea. Salaoja laskeutuu alarinteeseen, torjuntasuuntaan.
Kohteen pohjoisosassa on 1,5 x 3 m kokoinen tuliasema (ks. alakohde), jonka syvyys on 1 – 1,8 m. Aseman eteläseinän muodostaa kallionseinämä ja kivivalli. Pohjoisseinä on pelkkää kivivallia. Aseman torjuntasuunnan puoleinen seinä on sivuseiniä matalampi. Varsinaista ampuma-aukkoa ei ole. Ampumasektorin keskisuunta on 220º. Asemaan johtaa 4 m pitkä yhdyshauta, jonka leveys on 1,5 m. Kohteen lounaiskulmassa, ulomman taisteluhaudan päässä haudasta erkanee 4 m pitkä, yläosastaan 1,8 m ja alaosasta 0,3 m leveä osio, jonka syvyys on 1,5 m. Osio päättyy 2 x 3 m kokoiseen kivikkoon. Kyseessä saattaa olla keskeneräinen tuliasema, jonka torjuntasuunta on 180º. Kohteessa on muitakin taisteluhaudasta torjuntasuuntaan erkanevia lyhyitä, päästään madaltuvia kaivantoja, joissa ei ole torjuntasuunnan puoleista seinää. Näiden kaivantojen käyttötarkoituksesta ei ole tietoja.
Kaksi suojahuoneen kuoppaa, joista eteläisemmän koko on 6 x 6 m ja syvyys 3 m. Pohjoisempi suojahuone on ollut varustettuna kahdella sisäänkäynnillä. Yhdyshauta on täytetty kummankin sisäänkäynnin kohdalta ja jatkuu vasta n. 5 m päässä suojasta.
Sammakkolamminvuori, Kokkokallio ja Kettulanvuori (mj-rek: 1000012930, 1000012931 ja 1000012932) muodostavat harvinaisen hyvin säilyneen linnoitekokonaisuuden. Alueella voi hahmottaa selkeän kuvan ensimmäisen maailmansodan aikaisesta kenttälinnoitusjärjestelmästä. Alueen puolustusasemat ovat hyvässä kunnossa ja niiden yhteydessä on useita erilaisia linnoituslaitteita. Rakennustyöt ovat jääneet vähäisiltä osin keskeneräisiksi. Siksi alueella pystyy hahmottamaan eri valmistumisasteelle jääneitä linnoituslaitteita ja myös ajan rakennusmenetelmiä ja työjärjestyksiä.

Pappilanharju (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee itä – länsi suuntaisen Pappilanharjun huipun pohjois- ja etelälaidalla. Hiekkaisessa maaperässä kasvaa mäntymetsää. Harjun itäpäässä on hiekkakuoppa, jonka kohdalta linnoitteet ovat tuhoutuneet.
Harjun itäpäässä ja kaakkoisosassa on katkelmallisia, maahan kaivettuja yhdys- tai taisteluhautoja. Haudat ovat erodoituneet voimakkaasti. Torjuntasuunta on kaakkoon ja etelään. Hautojen kokonaispituus on 180 m.
Harjun pohjoisreunalla on kaksi maahan kaivettua, erillistä, suurikokoista konekivääriasemaa. Itäisemmmän tuliaseman (P= 6771648, I= 3470931) leveys on 4 m ja pituus 2,5 m. Sen syvyys on 2 – 3m. Asemaan johtaa erodoitunut, 8 m pitkä yhdyshauta, jonka yläosan leveys on 2 m ja alaosan 0,5 m. Tuliaseman eteen on raivattu 25 metrin matkalta, 50 asteen ampumasektori, jonka keskisuunta on 310º. Tästä asemasta 170 m länsilounaaseen on toinen samanlainen tuliasema (P= 6771648, I= 3470931) , jonka ampumasektorin keskisuunta on 305º. Läntisemmästä tuliasemasta 145 m länsilounaaseen on harjun laidalla 5 x 5 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 2,5 m. Sen eteläsivulta lähtee taustan suuntaan lyhyt yhdyshauta. Kuopan keskellä on maakumpu. Ampumasektoria tai –aukkoa ei ole.
Pappilanharjun alueella on linnoitteiden lisäksi kymmenittäin pyöreitä tai soikeahkoja kuoppia joiden halkaisija on 1 – 3 m ja syvyys 0,5 – 1 m. Lisäksi on kohteen keskiosassa 4 x 6 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 2 m. Jotkut kuopista saattavat liittyä ensimmäisen maailmansodan linnoitteisiin mutta osa kuopista saattaa olla vanhempia ja liittyä 1700-luvun sotaväen osastojen majoitukseen.

Miettula (Miettula) Tarhajärvi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Miettulasta on vuoden 1543 maakirjassa, johon on merkitty kaksi isäntää: Antti Miettu ja ilmeisesti Pekko Miettu. Kolmen vuoden kuluttua isäntien määrä on lisääntynyt yhdellä. (Piilahti 1995: 428.) Miettulan kylää on pidetty yhtenä alueen vanhimpana kylänä, mahdollisesti jo rautakauden lopulla perustettuna. 1700-luvun lopulla asutus on sijainnut Tarhajärven pohjoispuolella siten, että Manulan ja Elkkolan välisellä alueella on ollut kolme taloa ja Ala-Tohkan tienoilla on ollut yksi. (Kepsu 1990: 308-312; MH 299/56 M 13/8.) Manulan ja Elkkolan välinen mäkialue rannan väliin jäävine peltoalueineen onkin todennäköisesti ollut asuttu ainakin jo keskiajalla.
Miettulan vanhankylän paikka on säilynyt vanhakantaisena rivikylänä aina nykypäiviin saakka. Alueen rakennuksista monet ovat jo toistasataa vuotta vanhoja ja osa tiloista on jäänyt autioiksi. Paikalla ei ole maanpäälle näkyvien rakenteiden jäännöksiä, mutta niitä on todennäköisesti säilynyt alueella. Pellon reunassa sijaitsevan rauhoitetun puun lähettyvillä on ollut paikallisten mukaan pellolla kivinen uuninpohja, mutta se on raivattu ilmeisesti äskettäin pois.

Pyöriä (Pyöriä) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin asiakirjamaininta Pyöriästä on vuodelta 1551, jolloin kylässä oli yksi isäntä, Lauri Pekonpoika. Pekonpoika näyttää saaneen liikanimen Pörie eli Pyöriä, jonka mukaan kylän alkutalo ja myöhemmin koko kylä on nimetty. Vuoden 1600 maakirjassa isäntien määrä lisääntyy kolmeen, jolloin Pyöriän kantatalon lisäksi tulevat Kuokka ja Jattu. Pyöriän vanhankylän paikka on sijainnut nykyisen Vanhalan ja Kuokan tienoilla. 1700-luvun lopulla paikalla oli neljä taloa. (Kepsu 1990: 330-331; MH 305/2 D 3/3.)
Pyöriän vanhankylän paikka sijaitsee peltojen ympäröimän kummun päällä. Alueen tontit ovat melko tiheään rakennettuja ja niitä on muokattu melko voimakkaasti. Vanhalan kohdalla tontin ympärillä on hieman peltoterassia, jolla on saattanut säilyä vanhempien rakenteiden jäännöksiä.

Anttila (Metsännenä) Keskkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Anttilan kylän mailta on tavattu runsaasti paikannimistöä, joka viittaa siihen, että alue on alunperin ollut monien Valkealan kylien takamaana. Kylän vakituinen asutus on kuitenkin alkanut todennäköisesti viimeistään 1400-luvulla, koska 1500-luvulla alueella on ollut jo erittäin vankka asutus. Varhaisin maininta Anttilasta eli Metsännenästä on vuodelta 1543, jolloin kylässä oli kolme taloa. Vuoteen 1551 taloluku oli noussut huomattavasti, tällöin talojen määrä oli 12. Määrä vaihteli kymmenen molemmin puolin 1600-luvulla. 1700-luvun lopulla Anttilan asutus oli jakautunut useampaan eri paikkaan. Alakylässä oli 12 taloa, Keskkylässä nykyisten Seppälän ja Heikkilän tienoilla oli 7 taloa ja Yläkylässä nykyisen Jaakkolan läheisyydessä oli 4 taloa. Lisäksi Mietunahossa oli 7 taloa. (Kepsu 1990: 237-238, 243; Piilahti 1995: 329; MH 275/56 M 13/8.)
Osassa Anttilan vanhoista asutuskeskittymistä on nykyisin melko tiheä ja uusi rakennuskanta, eikä niissä todennäköisesti ole säilynyt juurikaan vanhojen rakenteiden jäännöksiä. Keskkylässä niitä on kuitenkin voinut säilyä pienellä alueella, joka on osittain vanhaa tonttimaata ja osittain hevoslaidunta. Keskkylä sijaitsee peltojen väliin jäävällä kapealla kaistaleella, joka laskee lounaaseen. Hevoslaidun ja vanha tonttimaa ovat alueen keskivaiheilla Heikkilän piha-alueen luoteispuolella. Autioituneella tonttialueella on näkyvissä vielä melko uuden rakennuksen jäännökset heinikon keskellä ja paikalla on voinut säilyä myös vanhempia rakenteita kasvillisuuden sekä pintamaan alla. Laidunalue on kivikkoista ja osa kivistä saattaa kuulua johonkin rakenteeseen, vaikka mitään selkeitä rakennuksenjäännöksiä ei maanpinnalle olekaan nähtävissä. Alueen luoteispuolen pellolle vanhat kylätonttialueet eivät näyttäisi jatkuvan ainakaan pintapoiminnan perusteella.

Oravakorpi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Oravakorven mäntyä kasvavan hiekkaharjun länsireunalla.
Kohteessa on suojahuoneiden ja tuliasemien kaivantoja, sekä maakivien väleihin ladottuja kivivalleja. Hautojen ja kaivantojen yhteispituus on n. 30 m.

Tompurinmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee vt 7 Klamilaan johtavan tien 14707 koillispuolella, Tompurinmäellä. Viemäri- ja vesijohtokaivantoja tehtäessä havaittiin talon luoteispäädyssä kaivannon seinämässä 5 m alalla tummaa hiilensekaista maata. Kerroksesta poimittiin palaneita luunkappaleita. Talon koillispuolelle tehdyssä kaivannossa havaittiin myös heikkoa hiilensekaista likamaata. Tästä likamaasta löytyi kaksiteräinen kourutaltta. Taltta löytyi noin 80 cm syvyydestä. Alueelta löydettiin myös kaksi hioinkiveä. Alue on pahoin tuhoutunut taloja ja viemäröintejä rakennettaessa.

Jänisvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Vähä-Ruhmas -nimisen järven lounaispäässä. Jänisvuori on pohjoisreunaltaan jyrkkä kallioinen mäki, jossa kasvaa osin tiheää kuusikkoa ja lehtipuuvesakkoa. Linnoitteet sijoittuvat kallion pohjois- ja luoteisrinteille.
Pääosin kallioon louhittuja taistelu- ja yhdyshautoja, joiden torjuntasuunnan puoleista reunaa on korotettu ladotulla kivivallilla. Hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 2 m. Hautojen kulku on katkelmallista ja maahaudat ovat jääneet keskeneräisiksi. Hautojen kokonaispituus on 600 m. Torjuntasuuntana ovat pohjoinen ja luode.
Kohteen länsipäässä on kallioon louhittu konekivääriasema (P= 6775631, I= 3475199, ks alakohde), jonka koko on 4 x 6 m ja syvyys 1,5 m. Asema on ollut ilmeisesti katettu. Ampuma-aukko on sortunut. Ampumasektorin keskisuunta on 250º.
Jäniskallion eteläpuolella, n. 100 m itään kohdasta jossa tie laskeutuu Jäniskallion lounaisnurkalla kahden kallioseinämän väliseen kapeikkoon, on mäen rinteessä itä-länsi –suuntainen, kivistä ladottu pengerrys (P= 6775536, I= 3475367, ks. alakohde). Sen pituus on 20 m ja leveys 3 m. Käyttötarkoituksesta ei ole tietoja.

Juoksuhaudanmäet (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Siikaniemi –nimisen kankaan/niemen keskiosassa Siikaniementien ja Hirvirinteentien risteyksen lounaispuolella. Maasto on osin avokalliota ja osaksi soistuvaa. Alueella kasvaa sekametsää.
Puolustusvarustuksen alueella on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja. Kallioon louhittujen hautojen reunoja on korotettu ladotuilla kivivalleilla. Haudat ovat vaihtelevan kokoisia ja osa on jäänyt keskeneräisiksi. Osin ampumasyvennyksillä varustetuissa taisteluhaudoissa on seitsemän traverssia. Hautojen kokonaispituus on 1,4 km. Torjuntasuuntina ovat pohjoinen, koillinen ja luode.
Kohteessa on kolme konekivääriasemaa, joista itäisin on louhittu kallioon ja osin kasattu kivistä (P= 6780955, I= 3482744). Sen koko on 2 x 4 m ja syvyys 2 m. Asema on ollut ilmeisesti katettu. Ampumasektorin keskisuunta on 25º. Toinen asemista on myös kallioon louhittu (P= 6781012, I= 3482643). Sen koko on 2,5 x 2,5 m. Sen torjuntasuunta on 315º. Kolmas asema on kohteen länsipäässä, Niskajärven rannassa (P= 6780936, I= 3482258). Maahan kaivetun aseman koko on 3 x 3 m ja syvyys 1,5 m. Torjuntasuunta on 300º.

Multaharju (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Siikaniemi –nimisen kankaan/niemen keskiosassa, Siikaniementien ja Vaalantien risteyksen koillis- ja kaakkoispuolilla. Kohteen länsiosa on jyrkän harjun rinteessä. Itäosa on soistuvassa maastossa, tiheässä sekametsässä.
Pääosin maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja. Torjuntasuuntina ovat itä ja pohjoinen. Multaharjun rinteen kohdalla hautoja on tuhoutunut hiekanoton yhteydessä. Harjun yläosassa sijaitseva taisteluhauta on saattanut aikanaan olla katettu. Tutkittujen hautojen kokonaispituus on 500 m. Taisteluhaudoissa on neljä traverssia. Kohteen itäosassa haudat muuttuvat keskeneräisiksi ja katkelmallisiksi. Koposen ja Poutiaisen 1996 inventoinnin mukaan kohde jatkuu itään n. 250 m päähän Vuohijärven rannasta. Kohteen itäosaa ei ole tutkittu vuoden 2008 inventoinnissa.

Kuivala Metso (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Metson kylän eteläpuolella sijaitsevan peltoalueen takana istutetussa mäntymetsässä. Alueella kasvaa heinää. Paikalla on halkaisijaltaan n. 13 metrin kokoinen leveiden vallien ympäröimä tervahauta.

Kuivala Metsäranta (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Metson kylässä Metsäranta-nimisen tilan päärakennuksesta n. 68 m luoteeseen heinää ja kuusta kasvavalla hiekkaisella harjanteella. Paikalla on halkaisijaltaan n. 10 m kokoinen suuaukollinen tervahauta, joka on heikkojen maavallien ympäröimä. Kuoppaa on täytetty myöhemmin rojuilla, mutta se on ilmeisesti ollut alun perin melko syvä.

Siikakoski (1000012947) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Vuoden 1918 sisällissodan aikainen varustus, joka sijaitsee Siikaniementien molemmin puolin 240 m Ritaniementien risteyksestä Siikaniementietä pohjoiseen. Varustukset on rakennettu kivikkoiselle rinteelle, jossa kasvaa mäntyjä.
Tien länsipuolella on n. 40 m pitkä luonnonkivistä ladottu, kaareva valli, jonka leveys on 0,7 m. Vallin taakse on kaivettu 0,6 m leveä kaivanto, jonka syvyys 0,2 m. Vallin korkeus on suojan puolelta 0,8 m. Kiviä on ladottu valliin 2 – 3 kerrosta. Torjuntasuunta on koilliseen. Vallin keskellä on avoin konekivääriasema, joka on ladottu kivistä. Sen koko on 1 x 1 m. Ampuma-aukon kohdalla on aseman sisäpuolella kivistä ladottu taso aseelle. Tiestä 25 m itään on samankaltainen kivistä ladottu valli, kuin tien länsipuolella. Sen pituus on 14 m. Vallin torjuntasuunta on luoteeseen.
Varustukset ovat punakaartilaisten rakentamia, joukkojen vetäytyessä huhtikuun lopussa 1918 Siikaniemen kautta etelää kohti.

Mäkelä (1000012949) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Vuoden 1918 sisällissodan aikaisia varustuksia, jotka sijaitsevat Siikaniementien molemmin puolin Santalan tilasta 230 m luoteeseen. Varustukset sijaitsevat mäenrinteen päällä mäntymetsässä.
Varustukset ovat luonnonkivistä ladottuja kaarevia ja suoria, muutamia metrejä pitkiä valleja, joiden korkeus on keskimäärin 0,5 m. Kivivalleja on tien länsipuolella 10 kpl ja tien itäpuolella 2 kpl.
Varustukset ovat punakaartilaisten rakentamia, joukkojen vetäytyessä huhtikuun lopussa 1918 Siikaniemen kautta etelää kohti. Paikalla käytiin 28.4.1918 ns. Mäkelän taistelu, jossa punaiset torjuivat valkoisten hyökkäyksen näissä asemissa. Taistelussa tiedetään valkoisten puolelta kaatuneen 14 miestä.

Loukunmäki (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Vuoden 1918 sisällissodan aikainen varustus, joka sijaitsee tien nro 4164 kummallakin puolella, Aittosuon kaakkoispuolella olevalla mäellä, kalliorinteen reunalla ja juurella mäntymetsässä. Tien itäpuolella kasvaa lehtipuuvesakkoa.
Varustuksen muodostaa luonnonkivistä ladottu valli, jonka korkeus on 0,4 – 0,7 m. Muurin takaa on poistettu hieman maata, Tien länsipuolella kivivallia on 150 m ja tien itäpuolella 15 m. Kohteessa on myös jonkin verran maahan kaivettuja matalia ja kapeita kaivantoja, mahdollisesti yhdyshautoja. Torjuntasuunta on koilliseen ja itään.
Varustus on osa punaisten sisällissodan, tammikuun ja huhtikuun 1918 välisenä aikana rakentamia puolustusvarustuksia, joita tehtiin Huhdasjärven kylän ympärille.

Inkerilä (Hangasjärvi) Mauno (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisimmat maininnat Inkerilästä ovat 1500-luvulta. Vuoden 1543 maakirjan mukaan kylässä on ollut tuolloin yksi talo, mutta 1550–1560-luvuilla talojen määrä on noussut jo kuuteen. Isoajakoa edeltävä asutus on ollut 1700-luvulla hajaantunut neljään eri paikkaan: Maunolle, Korjankylään, Mettä-Rämään sekä Kohopäähän. Kylän vanhin asutus on todennäköisesti sijainnut Hangasjärven länsirannalla sijaitsevassa Maunossa, josta ainakin Korjan ja Mettä-Rämän asukkaat ovat mahdollisesti kotoisin. Maunoa onkin kutsuttu Vanhaksikyläksi ja Rasinmäen ja Harjulan talojen välisestä pellosta on käytetty Vanhankylänpelto-nimeä. (Kepsu 1990: 254–257; Suomen asutus 1560-luvulla: 205.)
Vanhin yksityiskohtainen kartta Maunosta on vasta vuosien 1834–1840 isojakokartta. Siihen on merkitty nykyisen Peltolan kohdalle Korjan tontti ja Harjulan kohdalle Maunolle kaksi tonttia, joista toinen on melko pieni. Harjulan ja Rasinmäen väliin, peltojen keskelle on merkitty kaksi Kukkolaan kuuluvaa tonttimaata. (g25 17/6-17.)
Kukkolan tontit ovat autioituneet ja ne erottuvat maastossa osittain niittymäisinä alueina tai kallioisina paikoin puita ja heinää kasvavina alueina. Niiden ympärillä on peltoa. Paikalla on näkyvissä useampien rakenteiden jäännöksiä, joista kaksi kivettyä uuninpohjaa sijaitsevat isojakokartassa pohjoisemmaksi merkityllä tontilla. Eteläisemmällä tontilla on näkyvissä vähintään kolme kivijalkaa. Lisäksi etelässä kulkevan kylätien vieressä on niittymäisellä alueella harvahko kivijalka, jonka lounaiskulmassa on uuninpohja. Samalla paikalla on myös muutamia kivirivejä, jotka saattavat kuulua johonkin rakennuksenpohjaan. Kukkolan tonttien ympäristössä on todennäköisesti säilynyt enemmänkin vanhojen rakenteiden jäännöksiä, niitä on voinut olla myös pellon kohdalla.

Rautjärvi (Muldiala by) Immanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Rautjärven kylästä on vuodelta 1544, jolloin kylässä oli ainakin kolme isäntää: Immain, Loikas ja Multia. Loikan talo on sijainnut nykyisen Sippolan puolella, mutta muut ovat sijainneet nykyisen Rautjärven puolella. Vuoden 1776 kartan mukaan Multian kantatalo on ollut Rautjärven rannalla Toukomäen lounaispuolella ja Immainin kantatalo Immasenjärven itärannalla Vanhalan kohdalla. Myös Vääntäjänvirran itäpuolella sijainnut Vääntäjän kantatalo on saattanut olla olemassa jo 1540-luvulla, sillä perimätiedon mukaan Immain, Multia ja Vääntäjä on asutettu samaan aikaan, kun kolme savitaipalelaista veljestä tulivat Rautjärvelle. Talot olisivat jo tuolloin sijainneet nykyisillä paikoillaan. Vääntäjä lienee joka tapauksessa ollut perustettu viimeistään 1560-luvulla, jolloin Rautjärven eli Multialan taloluku on noussut kuuteen. Näistä osa on sijannut Sippolan puolella. (Kepsu 1990: 336-338; Suomen asutus 1560-luvulla; MH 308/56 M 25/2.)
Immanen eli Vanhala toimii nykyisin ilmeisesti vapaa-ajan asuntona. Paikalla on maatilaan kuulunut navetta pihan kaakkoisosassa. Sen luoteispuolella on säilynyt n. 5 x 5 m kokoinen kivijalka, jonka koillispuolella jatkuu navetansuuntainen isompi kivijalka. Se saattaa kuulua joko nykyiseen tai sitä edeltäneeseen navettaan, mutta niiden väliin jäävä em. pienempi kivijalka on todennäköisesti näitä vanhempi. Rakenne on osittain tuhoutunut ja se on lähes kokonaan nurmikon alla. Myös päärakennuksen edustalla on nähtävissä muutaman kiven muodostama rivi, joka saattaa kuulua johonkin rakennuksenjäännökseen.

Karhula (Karhula) Heikkilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Karhulan asutuksen on arveltu alkaneen viimeistään 1400-luvulla, mutta vanhimmat asiakirjamaininnat kylästä ajoittuvat vasta 1500-luvulle. 1500-luvun puolivälin tienoilla kylässä on ollut ainakin kaksi isäntää Lauri Antinpoika Karhu ja Matti Laurinpoika Karhu. 1700-luvun loppupuolella kylän asutus on sijainnut kahdessa eri paikassa. Vanhimpana kylänpaikkana on pidetty Heikkilän aluetta, joka sijaitsee Karhulanjärven itärannalla lähellä Lahdenpohjaa. Paikalla on sijainnut Heikkilän ja Vesasen kantatalot. Suorttasen eli Tolkon kantatalo on sijainnut edellisistä n. 300 m luoteeseen Niemelän kohdalla Karhulanjärven itärannalla. (Kepsu 1990: 268-270; Piilahti 1995: 368; 125 Valkeala 13da ja 13 db; MH 286/2 D 4/4.)
Heikkilä on sijainnut kutakuinkin nykyisellä paikallaan rannansuuntaisten peltojen välissä ja Vesanen on sijainnut Heikkilän länsipuolella rannan läheisyydessä. Paikan poikki kulkee Sipilään vievä tie, jonka pohjoispuolella on nykyisin etelään viettävä kesannolle jätetty pelto, joka muodostaa terassimaisen tasanteen pellon päälle. Tie muodostaa mutkan Heikkilän lounaispuolella rannassa. Mutkan pohjoispuolella on nähtävissä ojanpenkan leikkauksessa n. 15 m pituinen musta nokinen kulttuurikerros, jossa on palaneita kiviä sekä lasitettua punasavikeramiikkaa. Kyseessä on palaneesta rakennuksesta jäänyt palokerros. Ojasta on nostettu isompia kiviä kasaan ojan viereen, nämä ovat saattaneet kuulua kivijalkaan. Palanut rakennus on tuhoutunut osin tietä tehtäessä, mutta suurin osa siitä lienee säilynyt. Rakenteita on todennäköisesti säilynyt myös pellon päällä sijaitsevalla terassilla, mutta Heikkilän nykyisten rakennusten kohdalla niitä on tuskin säilynyt, koska maaperä on tällä alueella kallioisempaa ja osa rakennuksista on uusia.
Heikkilän talon itäpuolen pellolta on löytynyt kivikautiseen asuinpaikkaan viittaavia löytöjä (Heikkilänranta) ja talon eteläpuolelta on rannasta löytynyt rautakauteen ajoittuva keihäänkärki (Heikkilä). Vanha kylänpaikka olisi topografisesti sopiva myös rautakautiseksi asuinpaikaksi.

Haravaniemenvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka sijaitsee Iso-Ruhmas -nimisen järven itärannalla. Haravaniemenvuori on luoteisreunaltaan jyrkkä kallioinen mäki, jossa kasvaa osin tiheää kuusikkoa ja lehtipuuvesakkoa. Linnoitteet sijoittuvat kallion luoteisrinteelle.
Pääosin kallioon louhittuja taistelu- ja yhdyshautoja, joiden torjuntasuunnan puoleista reunaa on korotettu ladotulla kivivallilla. Hautojen leveys on 1,5 m ja syvyys 2 m. Taisteluhaudat on varustettu osin ampumasyvennyksillä mutta traversseja ei ole. Hautojen kulku on katkelmallista ja länsipäässä ne ovat jääneet keskeneräisiksi. Itäosassa on hyväkuntoista hautaa, jonka rintasuoja on ladottu muuraamatta kivistä. Ampumasyvennykset ovat 4 m pitkiä ja torjuntasuuntaan 1 m syviä. Syvennyksen ampumakorokkeen leveys on 0,6 m ja sen korkeus on haudan pohjalta 0,3 m. Hautojen kokonaispituus on 800 m. Torjuntasuunta on pohjoiseen ja luoteeseen.
Taisteluhaudasta erkanee yhdessä kohdassa torjuntasuuntaan 4 m pitkä kaivanto, jonka leveys on 1,5 m. Kaivannon torjuntasuunnan puoleisessa päässä ei ole seinää. Kaivannon käyttötarkoituksesta ei ole tietoja. Kaksi kallioon louhittua suojahuoneen kuoppaa, joiden koko on 4 x 4 m ja syvyys 3 m. Näiden lisäksi on yksi suojahuoneen kuoppa, joka on varustettu kahdella sisäänkäynnillä.

Pyydysmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kustaan sodan (1788 – 1790) aikainen venäläinen sotilasleiri, joka sijaitsee Pyydysmäen maastonkohouman keski- ja kaakkoisosissa. Hiekkaisessa maassa kasvaa kangasmetsää. Rapakiviesiintymiä. Valtapuuna on mänty mutta alueella on myös lehtipuuvesakkoa.
Pyydysmäeltä löytyi yhteensä 89 majoituskuoppaa. Ne sijoittuvat kahdelle alueelle, joista toinen on mäen keskiosan poikki kulkevan ulkoilutien varressa. Tie alkaa etelässä Nikulantien puolivälistä ja jatkuu koillisen suuntaan Kouvolan Eskolanmäen asuinalueen kaakkoisnurkan eteläpuolelle. Kuoppia on ulkoilutien molemmin puolin noin puolen kilometrin matkalla. Suurin keskittymä on ulkoilutien ja Nikulantien risteyksen koillispuolella. Toinen kuoppakeskittymä on Nikulantien varrella, sen pohjoispuolella noin puolen kilometrin matkalla tien itäpäästä länteen. Tällä alueella on myös muutamia kuoppia tien eteläpuolella. Läntisimmät kuopat ovat Nikulantien pohjoispuolella, ulkoilutien haarasta 100 m länteen.
Kuoppien muoto ja koko vaihtelevat. Keskimäärin ne ovat nelikulmaisia ja kooltaan 2 x 3 m, syvyys vaihtelee välillä 0,3 – 0,8 m. Jotkut kuopat ovat toisissaan kiinni siten, että niiden välillä on kulkuyhteys. Kookkaimmat kuopat ovat epämääräisen muotoisia, kooltaan 7 x 10 m ja niiden sisäosissa on toisinaan korkeuseroja. Ulkoilutien keskiosan pohjoisreunalla on kaksi vierekkäistä nelikulmaista kuoppaa, joiden koko on 2,5 x 2,5 m. Niiden ympärillä on maavallit, jotka kohoavat ympäristön maastoa 0,6 m korkeammalle. Valleista erottuu heikosti sisäänkäyntien painanteet, jotka ovat tielle päin. Joissakin kuopissa saattaa olla kyse maanotosta tai rapakivimateriaalin keräämisestä.
Vuoden 2014 inventoinnissa pystyttiin paikantamaan osa kuopista. Alue vaikuttaa olevan ennallaan.

Utti Salmela (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde koostuu Kustaan sodan (1788 – 1790) aikaisesta taistelupaikasta ja sotaväen leirialueesta sekä ensimmäisen maailmansodan aikaisesta puolustusasemasta. Kohteet sijaitsevat valtatie 6:n ja Härkäojantien välisellä harjulla noin 900 m Kouvolan ja Valkealan rajasta itään. Alueen maaperä on hiekkamoreenia, jossa kasvaa mäntymetsää.
Kustaan sodan aikana 28.6.1789 harjulla käytiin nk. Utin taistelu, jossa ruotsalaiset saivat voiton venäläisistä. Kirjallisissa lähteissä ei ole mainintoja taistelupaikalle rakennetuista varustuksista eikä maastosta löydy silmämääräisesti siihen liittyviä ilmiöitä. Sen sijaan harjulla on 23 kuoppaa, jotka ovat ulkoasunsa perusteella tyypillisiä sotaväen leirialueen majoituskuoppia. Oletettavasti ne liittyvät myös Kustaan sodan tapahtumiin.
Kuopat ovat muodoltaan nelikulmaisia sekä soikeita. Niiden keskimääräinen koko on 2 x 3 m ja syvyys vaihtelee välillä 0,6 – 1,5 m. Tihein kuoppakeskittymä on 180 m matkalla, mäen länsipäässä, lähellä Salmelan tilaa. Härkäojantien vierellä on lisäksi 6 x 6 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 1 m mutta se saattaa liittyä maanottoon. Mäen itäpäässä, Kujansuussa on neljä erillistä kuoppaa.
Mäen poikki on kaivettu kaksi ensimmäisen maailmansodan aikaista taisteluhautalinjaa. Ulompi linja on aivan mäen länsipäässä. Maahan kaivettua taisteluhautaa on 70 m. Torjuntasuuntana on länsi. Taisteluhaudassa on kaksi traverssia, joista toisen kyljessä saattaa olla konekiväärille tehty tuliasema.
Taisteluhaudan pohjoispäässä on tuliaseman kuoppa (P= 6752943, I= 3489869), jonka koko on 3 x 3 m ja syvyys 0,5 m. Torjuntasuunta on 300º. Asemassa ei ole nähtävissä ampuma-aukkoa tai raivattua ampumasektoria. Taisteluhaudan keskiosassa, taustalla on suojahuoneen kuoppa, jonka koko on 4 x 4 m ja syvyys 1,8 m. Siihen ei johda yhdyshautaa. Ulommaisesta linjasta 160 m itään on toinen taaempi linja. Mäen poikki on kaivettu maahan 110 m pitkä hauta, jonka yläosan leveys on 1,5 m ja alaosan 1 m. Sen syvyys on 0,8 m. Hauta on ilmeisesti keskeneräinen eikä siitä pysty päättelemään onko se tarkoitettu taistelu- vai yhdyshaudaksi. Kuutostien pohjoispuoli tarkastettiin inventoinnin yhteydessä mutta sieltä ei löytynyt lisää majoituspainanteita tai ensimmäisen maailmansodan linnoitteita.

Lappakoski (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Lappakoskentien ja Villatehtaantien risteyksen lounaispuolella, Kymijoen itärannalle laskeutuvan mäen rinteellä, jossa kasvaa sekametsää.
Kohteessa on maahan kaivettua taisteluhautaa, jonka yläosan leveys on 2 m ja alaosan 0,5 m. Haudan syvyys on 1 m ja pituus 30 m. Torjuntasuunta on luoteeseen. Taisteluhaudan rakentamisajankohdasta ei ole tietoja eikä sitä pysty päättelemään haudan rakenteen perusteella. Kyseessä saattaa olla ensimmäisen maailmansodan aikainen varustus tai toisen maailmansodan aikainen Kymijokilinjan linnoite. Ensimmäisen maailmansodan pääpuolustuslinja kulkee 13 km lännempänä mutta erillisiä linnoitteita on rakennettu myös Utin seudulle. Kymijokilinjan 1940 rakennettuja varustuksia sijaitsee aivan kohteen läheisyydessä mutta taisteluhaudan torjuntasuunta on erikoinen ollakseen suomalaisten rakentama.
Taisteluhaudasta 65 m Lappakoskentien suuntaan on viisi maahan kaivettua, pyöreähköä kuoppaa, joiden halkaisija on 4 m ja syvyys 1 m. Kuopat ovat vierekkäin suorassa rivissä. Näistä luoteeseen on lisäksi yksi kuoppa, jonka koko on 5 x 8 m ja syvyys 0,7 m. Kuoppien käyttötarkoituksesta ei ole tietoja. Ne eivät vaikuta 1700-luvun sotilasleirien majoituskuopilta.

Hillosensalmi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan ja vuoden 1918 sisällissodan aikaisia linnoitteita, jotka sijaitsevat Vuohijärven ja Repoveden välisellä kannaksella Hillosensalmi-nimisellä niemellä, junaradan itäpuolella, kesähuvila-alueen keskellä. Maaperä on kivikkoista moreenia, jossa kasvaa sekametsää.
Kohteen länsiosassa on kallioon louhittua taisteluhautaa, jonka leveys on 2 m ja syvyys 0,5 m. Taisteluhaudan louhimisesta syntynyt kiviaines on levitetty haudan eteen 4 – 6 m leveäksi matalaksi kerrokseksi. Kivikerros jatkuu myös haudan eteläpäästä, haudan suuntaisena vielä 30 m matkan. Haudan torjuntasuunta on länteen ja luoteeseen. Niemen itäpuolella on suurimmaksi osaksi kallioon louhittu ja osin maahan kaivettu, suora hauta, jonka leveys on 2 m ja syvyys 1,8 m.
Edellä mainittujen kohteiden eteläpuolella, niemen länsiosassa on kaareva, 15 m pitkä hauta, jonka leveys on yläosasta 0,6 ja alaosasta 0,5 m. Syvyys on 0,8 m. Sen edessä on vähäinen maavalli, jonka korkeus on 0,4 m. Torjuntasuunat ovat pohjoisen ja idän välillä. Huvila-alueelle johtavan tien vieressä on alueen lounaisnurkassa kaareva kivivalli, jonka pituus on 10 m ja leveys yläosasta 0,5 m ja alaosasta 1,5 m. Vallin korkeus on 0,5 m. Torjuntasuunta on kaakkoon. Valli on saattanut syntyä myös tien rakentamisen yhteydessä.
Paikalliset asukkaat ovat kertoneet, että linnoitteet olisivat rakentaneet punakaartilaiset sisällissodan aikana talvella 1918. Samaa ovat olettaneet myös Koponen ja Poutiainen. Kohteen pohjoisosan kallioon louhitut ja räjäytetyt haudat ovat kuitenkin rakennustavaltaan ja kokoluokaltaan samanlaisia kuin Jaalan ensimmäisen maailmansodan aikaiset venäläisten rakennuttamat linnoitteet. Sen sijaan kohteen eteläosan vähäiset kaivannot ja kivivallit muistuttavat enemmän Jaalan alueen sisällissodan aikaisia punakaartin tekemiä varustuksia. Hillosensalmella käytiin punaisten ja valkoisten välillä taistelu 1918. Inventoinnin yhteydessä etsittiin linnoitteita myös kohteen kaakkoispuolella sijaitsevalta Teininniemeltä mutta mitään ei löytynyt.

Kumisevanmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa kulkevan Korkiaharjun pohjoispäässä, Kumisevanmäen ja Ruskiasuon välissä on kivikautinen asuinpaikka. Kumisevanmäkeä sen luoteislaidalla kiertävän maantien leikkauksesta löytyi kvartsiydin ja -iskoksia. Maaperä paikalla on hienoa hiekka ja hietaa, kohti pohjoista laskeva metsärinne kasvaa koivua ja mäntyä.
Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella. Kohteesta noin 220 metriä luoteeseen, Ruskiasuon toisella laidalla sijaitsee Ruskiasuon kampakeraamisen ajan asuinpaikka.
Museolle tulleen tiedon mukaan myös Joensuuntien länsipuoleiselta tienvierustalta on tehty kvartsilöytöjä elokuussa 2020, minkä perusteella asuinpaikka on mahdollisesti nykyistä rajaustaan laaja-alaisempi. Asuinpaikan todellinen laajuus tulee selvittää.

Harjunmäki (1000013012) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosassa kulkevan, koillinen–kaakko -suuntaisen harjujakson pohjoispäässä, Harjunmäen itärinteessä on kivikautinen asuinpaikka. Rinnettä leikkaavalta metsäautotieltä noin 150 metrin matkalta löytyi kivilaji-iskoksia, kvartsiesine, -kaapimia, -ydin ja –iskoksia. Löydöt keskittyivät 25 m ja 30 m mpy oleville terasseille. Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen perusteella, mutta asuinpaikka saattaa topografian perusteella jatkua erityisesti etelän suunnassa melko laajalle alueelle. Metsäautotien eteläpuolella havaittiin 30 m mpy olevan terassin suuntaisesti rivissä kolme halkaisijaltaan noin 1,5–2 metriä olevaa pyöreähköä, vallitonta painannetta. Rakenteet eivät suhteellisen jyrkkyyden perusteella ole kuitenkaan esihistoriallisia.
Kohteesta noin 1,5 kilometriä lounaaseen sijaitsee Ruskiasuon kampakeraamisen ajan asuinpaikka.

Korkiamäki (1000013013) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, pienellä luode–kaakko -suuntaisella hiekkaharjulla on kivikautinen asuinpaikka. Harju on suurelta osin hiekkakuoppien rikkoma, joten asuinpaikkakin on osittain tuhoutunut. Alueella olevien hiekkakuoppien profiileista sekä harjua pitkin kulkevalta metsätieltä löydettiin inventoinnin yhteydessä kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Löytöalueiden ympäristöön, ehjään metsämaastoon kaivettiin koepistoja, mutta niissä ei havaittu löytöjä eikä kulttuurikerrosta. Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen levinnän ja topografian perusteella.

Hakala (1000013014) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa Ahvion kylässä, Kymijoen pohjoisrannalla, hiekkaisella perunapellolla on kivikautinen asuinpaikka. Pellon pinnasta poimittiin kampaleimapainanteista keramiikkaa, kourutaltan kappale, kvartsiesineitä, -ytimiä ja -iskoksia. Löydöt keskittyivät pellon korkeimmalle kohdalle, vanhalle rantaterassille. Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen levinnän perusteella.

Niementie (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Muhjärvestä noin 1,9 kilometriä koilliseen, Kymijoen Susikosken pohjoisrannalla on kivikautinen asuinpaikka. Paikalla on kesämökki, jonka eteläpuolella olevalle metsäalueelle on rakennettu polkua rantaan ja laiturille. Polun rakentamisen yhteydessä rantapenkereeseen tehdystä leikkauksesta löytyi saviastian pala ja kvartsi-iskos. Leikkauksessa oli havaittavissa myös noin 10–15 cm paksu punertava, tummanruskea kulttuurikerros podsolimaannoksen ja mahdollisen tulvakerroksen alla.
Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella. Alueelle tehdyistä koepistoista ei tehty löytöjä eikä havaittu selkeää kulttuurikerrosta. Kohteesta noin 200 metriä länteen, samalla rantaterassilla, on Penttilän kivikautinen asuinpaikka.

Kansakoulu (1000013016) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken länsiosassa aiemmin irtolöytöpaikkana tunnetun reikänuijan löytöpaikan länsipuolella on kivikautinen asuinpaikka. Hiekka- ja hiekkamoreenimuodostuma on suurelta osin hiekanoton rikkoma. Muodostuman pohjoisosaan kaivetun hiekkakuopan profiileista löytyi kvartsi-iskoksia ja mahdollinen alkeellisen kirveen katkelma. Asuinpaikka-aluetta voi olla säilyneenä pienialaisesti hiekkakuopan eteläpuolella sekä sen itäpuolella olevalla peltoterassilla. Pelto oli inventointihetkellä sängellä, joten havaintomahdollisuudet olivat heikot. Asuinpaikka saattaa löytökorkeuden ja löytöaineiston perusteella olla mesoliittinen.

Harmaakallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Junkkarinjärven eteläpuolella sijaitsevan länsi–itä -suuntaisen hiekkamuodostuman itäpäässä, pohjoiseen kohti Junkkarinjärveä laskevassa rinteessä on kivikautinen asuinpaikka tai useita eri-ikäisiä asuinpaikkavyöhykkeitä. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kivilaji-iskoksia, kvartsiytimiä ja –iskoksia sekä palanutta luuta. Asuinpaikka-alue on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella; löytökeskittymien korkeudet vaihtelevat 25–35 m mpy.
Kohteesta noin 200 metriä etelään, saman muodostuman etelärinteessä, sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Iso-Korhosen kivikautinen asuinpaikka.

Iso-Korhonen (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Junkkarinjärven eteläpuolella sijaitsevan länsi–itä -suuntaisen hiekkamuodostuman itäpäässä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsiydin ja –iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin 200 metriä pohjoiseen, saman muodostuman pohjoisrinteessä, sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Harmaakallion kivikautinen asuinpaikka.

Niemi (1000013019) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, kuivatun Suurijärven eteläpuolella, etelään ja kaakkoon viettävällä savisella peltoterassilla on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsiesine, -ytimiä ja –iskoksia sekä palanutta luuta. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin 500 metriä lounaaseen sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Mäkelän kivikautinen asuinpaikka.

Mäkelä (1000013020) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, kuivatun Suurijärven eteläpuolella, etelään ja kaakkoon viettävällä savisella peltoterassilla on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu pii-iskos sekä kvartsiydin ja -iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin 500 metriä koilliseen sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Niemen kivikautinen asuinpaikka.

Niittyranta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoesta noin 400 metriä länteen, kuivatun Suurijärven eteläpuolella, länteen viettävällä savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsikaavin sekä pii- ja kvartsi-iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin 300 metriä lounaaseen, saman peltokumpareen länsiosassa, sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Alapotin kivikautinen asuinpaikka.

Alapotti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoesta noin 400 metriä länteen, kuivatun Suurijärven eteläpuolella, länteen viettävällä savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kiviesineen kappale sekä pii- ja kvartsi-iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin 300 metriä kaakkoon, saman peltokumpareen itäosassa, sijaitsee niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetty Niittyrannan kivikautinen asuinpaikka.

Rantaharju (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, kuivatun Suurijärven lounaisrannan itään viettävällä savisella peltoterassilla on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu hioimen kappale, pii-iskos sekä kvartsiytimiä ja -iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella.
Kohteesta noin kilometrin kaakkoon, Suurijärven eteläpuolella sijaitsevat niin ikään vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä löydetyt Niemen ja Mäkelän asuinpaikat.

Tuomela 2 (1000013024) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoen itärannan savisella peltorinteellä on kivikautinen asuinpaikka. Inventointilöytöinä paikalta on talletettu kvartsiytimiä ja -iskoksia. Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella
Samalla pellolla noin 130 metriä kohteesta kaakkoon, hieman alempana sijaitsee aiemmin tunnettu Tuomela 1:n kivikautinen asuinpaikka, joka rajattiin vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä kvartsien levinnän perusteella. Alueelta on irtolöytöinä saatu kaksi kivikirvestä, reikäkivi ja painokivi. Joen vastakkaisella rannalla noin 260 metriä kohteesta etelään sijaitsee Niittyrannan kivikautinen asuinpaikka.

Ylä-Ukkola (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa Liikkalassa, Sippolanjoen länsirannalla, Ukkolanmäki –nimisen kalliokohouman kaakkoispuolella on kivikautinen asuinpaikka. Itään kohti jokea viettävältä savipellolta talletettiin inventointilöytöinä kvartsiydin ja -iskoksia. Löydöt olivat keskittyneet kahdeksi erilliseksi alueeksi peltoterassin reunalle.
Asuinpaikka on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella kahdeksi muinaisjäännösalueeksi. Kohteesta noin 900 metriä koilliseen ja etelään sijaitsevat Puhakan ja Vakkarin kivikautiset asuinpaikat.

Agrimarket (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa Liikkalassa, Sippolanjoen itärannalla on kivikautinen asuinpaikka. Länteen kohti jokea viettävältä savipellolta talletettiin inventointilöytöinä kvartsiydin ja -iskoksia.
Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella. Kohteesta noin 100 metriä luoteeseen notkelman erottamalla peltokumpareella sijaitsee Heikkilän runsaslöytöinen kivikautinen asuinpaikka ja Sippolanjoen vastakkaisella rannalla sijaitsee Yrjölän kivikautinen asuinpaikka.

Heikkilä (1000013027) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa Liikkalassa, Sippolanjoen itärannalla on kivikautinen asuinpaikka. Itään ja etelään viettävä hiekkainen peltorinne sijaitsee Kymijoessa olevan koskipaikan itäpuolella, pitkänomaisen hiekkamuodostuman eteläpäässä. Joki on jossakin vaiheessa kulkenut myös muodostuman itäpuolelta. Inventointilöytöinä paikalta talletettiin erittäin runsaasti kiviesineen kappaleita, kivilaji-iskoksia, kvartsikaapimia, -ytimiä ja –iskoksia ja palanutta luuta. Löytökeskittymät erottuvat pellossa hiekkaisina kohtina. Kyntökerroksen alla on saattanut säilyä myös ehjää kulttuurikerrosta.
Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen perusteella, mutta on varsin mahdollista että asuinpaikka on jatkunut myös inventoinnissa rajatulta alueelta pohjoiseen. Tämä alue on nykyisin osin rakennettu ja laitumena. Kohteesta noin 100 metriä kaakkoon, notkelman erottamalla peltoterassilla sijaitsee Agrimarketin ja Sippolanjoen vastakkaisella rannalla Yrjölän kivikautinen asuinpaikka.

Yrjölä (1000013028) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa Liikkalassa, Sippolanjoen länsirannalla on kivikautinen asuinpaikka. Itään kohti jokea ja joessa olevaa koskea viettävältä savipellolta talletettiin inventointilöytöinä kiviesineen kappale, pii- ja kvartsi-iskoksia sekä palanutta luuta. Pellon pinnassa havaittiin samassa yhteydessä myös historiallisen ajan löytömateriaalia: liitupiipun katkelmia ja punasavikeramiikkaa.
Muinaisjäännösalue on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella. Kohteesta itään, Kymijoen vastakkaisella rannalla sijaitsevat Heikkilän ja Agrimarketin kivikautiset asuinpaikat.

Alakylä (Kåfwola by) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kouvolan Alakylän vanha kylä on sijainnut Kouvolan kaupunkialueen eteläpuolella, Kymijoen pohjoisrannalla, peltojen ja joen rajaamalla kumpareella.
Kouvolan talot sijaitsivat 1700-luvulla lähellä Kymijokea kolmena ryhmänä: Alakoufvola, Sarikoufvola ja Mäkikoufvola. Kepsun mukaan kylä on alkuaan saattanut sijaita yhdessä paikassa, Alakylän tontilla. Kouvola on 1550-luvulla ollut Valkealan suurimpia kyliä, jossa oli v. 1557 jo 18 isäntää. kylä saattaa olla asutettu jo 1300-luvulla, jolloin se kuului Vehkalahden Kymin nautakuntaan. (Kepsu 1981:69.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 2019 inventoinnissa kylänpaikka on paikannettu vuoden 1805 venäläisen kartan perusteella. Kuninkaan kartastossa ja Senaatin kartastossa kylä on merkitty samoille kohdin kuin 1805 kartalla. Kylänpaikka on osin rakennettua, mutta maastossa tehtyjen havaintojen perusteella vielä rakentamattomilla alueella voisi periaatteessa olla säilyneenä vanhempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Nämä mahdollisesti säilyneet osat on rajattu kiinteäksi muinaisjäännökseksi.

Kyöperilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kyöperilän vanha kylä on sijainnut Kuusankosken kaupunkialueen eteläpuolella, Kymijoen mutkan etelärannalla, kallioisella kumpareella.
Kyöperilän kylä on Iitin Lyöttilän tytärkylä, jonka ensimmäisen talon perusti emäkylästä muuttanut Jacob Persson -niminen mies. Kylän rinnakkaisnimi on Pilkanmaa. Asutus on syntynyt viimeistään 1500-luvun puolivälissä; vuonna 1600 kylässä oli 5 taloa, joiden isännät oli vuonna 1580 merkitty vielä Lyöttilään. (Kepsu 1981:82-83.)
Kyöperilän kylän alue on osaksi edelleen rakennettu ja asuttu, mutta tontin länsiosassa, maantien länsipuolella on myös rakentamatonta aluetta. Kylän paikalla on omakotitaloja, joista osa on uudehkoja. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 2014 inventoinnissa löytyi Kyöperiläntien ja Ojakorventien risteyksen pohjoispuolella Kyöperiläntien länsipuolella olevalta rakentamattomalta tontilta romahtanut kivijalka. Alue on tällä kohtaa tasainen ja maasto nousee hieman kivien kohdalla. Kairauksessa kivien vierestä tuli esiin mustaa hiiltynyttä/hiilensekaista maata kun muualla terassilla maa on savista. Kyöperiläntien itäpuolelta löytyi kivinen rakennuksen pohja, jossa erottuu kaksi huonetta, ja se voi olla peräisin 1800-luvulta. Kivijalan koordinaatit ovat N 6754638 E 478253.

Mattila (Mattilaby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mattilan vanha kylä on sijainnut Kuusankosken kaupunkialueen eteläpuolella, Kymijoen pohjoisrannalla, peltojen ympäröimällä kumpareella.
Mattilan kylä on kuulunut Valkealan Oravalaan ja perimätiedon mukaan kylä olisi saanut nimensä Oravalan ”ensimmäisen” asukkaan, 1300-luvulla eläneen Matti Oravan pojasta Matista, joka muutti Mattilaan. Kylässä oli vuonna 1557 kahdeksan isäntää. (Kepsu 1981:94.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätontilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 2014 inventoinnissa alueen länsiosan tonttien 286-408-9-198 ja 286-408-5-6 itäpuolen ja laitumen välissä on pieni alue lehtometsää, jossa on hajonnut kiviseinä ja mahdollisesti myös lieden pohja. Nämä jäännökset saattavat olla vanhempaa rakennuskantaa. Niiden koordinaatit ovat N 6755538 E 479879.

Ruotsula (Rotzila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotsulan vanha kylä on sijainnut Kuusankosken eteläosassa, Kymijoen mutkan etelärannalla, peltojen ja joen rajaamalla kumpareella. Kymen vastarannalla on Keltin vanha kylänpaikka.
Kylä on jossain vaiheessa luultavasti kuulunut yhteen Keltin kylän kanssa ja se laskettiin Vehkalahden Reitkallin nautakuntaan. Asutuksen oletetaan syntyneen viimeistään 1400-luvun alussa, sillä vuonna 1544 Keltti-Ruotsulan kylässä oli jo 14 isäntää, joista 6 Ruotsulassa. (Kepsu 1981:141.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, paikalla sijaitsevat Ulvin sukutila, joka periytyy vuodelta 1619 ja Anttilan tila, joka on perustettu vuonna 1725. (Knapas 1984:78). Rakennuskanta on iäkästä, osin 1800-luvulta, ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Tontilla olevan perunapellon pinnassa havaittiin palanutta savea, havaintojen teko oli muuten runsaan aluskasvillisuuden takia vaikeaa.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Ulvin ja Anttilan tilojen pihapiirissä on kohoumia, jotka voivat olla vanhempien rakenteiden jäännöksiä.

Keltti (Kelltes by) Simola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde kuuluu Keltin kylään, ks. kohde Keltti (Kelltes by) Koulu, jossa alueen historiaa on selitetty laajemmin.
Keltti Simola on hiekkaharjanteella Lahdentien pohjoispuolella. Alueella on todennäköisesti sijainnut asutusta pitkään ja se on nykyisin hyvin tiheään rakennettu ja jatkuvan intensiivisen maakäytön vuoksi pahoin tuhoutunut varhaisemmilta osiltaan. Alueen rajaaminen muinaisjäännöksen suojelun kannalta on arveluttavaa, koska mitään selkeästi muinaisjäännökseksi tulkittavaa kohteessa ei ollut. Kohteen arvo lienee ennemminkin rakennushistoriallinen kuin muinaisjäännökseksi luokiteltava.

Keltti (Kelltes by) Koulu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Helsingintien (vt6) ja Lahdentien (vt12) liittymi-en tuntumassa, Lahdentien eteläpuolella. Kymijoki virtaa noin 400 metriä kohteesta itään. Historiallinen kylänpaikka on alu-een kumpareilla, jotka ovat nykyäänkin osin asuttuja. Vuoden 2006 inventoinnissa Johanna Enqvist paikallisti kylätontin kes-kipisteen lähelle Helsingintien ja Lahdentien liittymää. Historiallisten karttojen paikkatiedon täsmällinen siirtäminen nykyiseen maastoon ja karttapohjille on kuitenkin vaikeaa. Historiallinen kartta-aineisto sijoittavat asutuksen nykyisille korkeammille maastonkohdille. Näiden ympäristössä ovat yleensä sijainneet talojen lähipellot.
Vuoden 2012 inventoinnissa tehdyn tarkastuksen perusteella kylätontin rajauksen voi jakaa kahteen alueeseen Helsingintien länsi- ja itäpuolille. Itäpuolinen alue käsittää Keltintien ja Lahdentien välisen alueen, jolla sijaitsee yksi laaja maalaistalon pihapiiri rakennuksineen ja näiden itäpuolella kaksi hylättyä rakennusta. Hiekkapohjaisella mäellä on kaksi rakennuksen kivijalkaa, joista toinen vaikuttaisi olevan 1800- tai 1900–luvun alusta peräisin. Mäellä on mitä ilmeisimmin asuttu satojen vuosien ajan ja 1500–1700 –lukujen tai sitä vanhemman asutuksen tarkkaa sijaintia ja säilyneisyyttä on mahdoton määrittää ilman koekaivausta. Luultavaa kuitenkin on, että kohteen myöhempi maankäyttö peltoineen, pihapiireineen ja hiekanottoineen on vaurioittanut em. ajan asutuksen jälkiä pahoin.
Keltin vanha kylä on sijainnut nykyisen Kuusankosken eteläosassa, Kymijoen mutkan pohjoisrannalla, Isosaaren kohdalla. Joen vastakkaisella puolella on Ruotsulan kylän vanhin kylätontti, Alakylä. 1400-luvulla nimi Keltti on tarkoittanut vain Ruotsulaa ja myöhemmin molempia kyliä. Kelttiin on lisäksi luettu myös samaan jakokuntaan kuulunut Kuusanniemi. Keltti-Ruotsulan kylien kohdalla Salpausselkää pitkin kulkenut vanha Viipurintie on ylittänyt Kymijoen (ks. Elimäki Nappa Lauttavalkama). Asutusta paikalla on saattanut olla jo 1300-luvulla, vuoden 1539 maakirjaan kylästä on merkitty viis isäntää. (Kepsu 1981:50-52.)
Keltin Hietalan latopellosta löytyi 1950-luvulla viikinkiaikainen keihäänkärki ilmeisesti yhdessä miekan kanssa. Miekka katosi heti löytymisensä jälkeen, mutta keihäänkärki päätyi usean mutkan kautta Kuusankosken kaupunginmuseon kokoelmiin. Kylätontin läheisyydessä esiintyy myös tummatulikukkaa, joten asutus paikalla saattaa periytyä jo rautakaudelle.
Keltin kylänpaikka on säilynyt peltojen ympäröimänä kumpareena, mutta kylätonttia halkovien maanteiden rakentaminen on tuhonnut paljolti vanhaa viljelysmaisemaa sekä oletettavasti myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Keltin koulun tontilla on myös ilmeisesti 1700-luvulla rakennetun vallihaudan jäännöksiä. Alue on ollut strategisesti merkityksellinen jo pitkään, joten maankäyttö on paikalla suhteellisen mittavaa. Rakentamattomilla alueilla on kuitenkin voinut säilyä myös keskiaikaisen asutuksen jäännöksiä – etenkin Koulun tontilla Vt7:n eteläpuolella.

Peippolan krouvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Elimäen kuntakeskuksessa, kirkon eteläpuolella olevalla puistoalueella on sijainnut kestikievari. Paikalla on lasten leikkipuisto ja nurmikenttä, jota halkovat hiekalla päällystetyt kävelytiet.
Vuodelta 1767 peräisin olevaan karttaan on Elimäen kirkon eteläpuolelle merkitty vuonna 1740 perustetu kestikievari ja krouvi, joka saattaa olla kievaria huomattavasti vanhempi. 1600- ja 1700-lvuilla huomattava osa satona saadusta viljasta käytettiin oluen ja paloviinan valmistukseen ja niitä anniskeltiin majataloissa ja krouveissa. Aateliset perustivat omia krouveja, ja mm. Gertrud von Ungernilla oli 1630-luvulla krouvi, joka sijaitsi todennäköisimmin juuri Peippolassa, sillä sinne sanottiin olevan Muhniemeltä 1,5 peninkulman matka. (Oksanen 1981:66, 206.)

Vilppula (Philpola by) Lautala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilppulan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen pohjoisosassa, Kymijoen etelärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vilppulan kylä ilmaantuu maakirjoihin vuonna 1560, jolloin kylässä oli neljä isäntää. Kauas Raussilan kantakylästä perustettu uudiskylä kasvoi nopeasti, ja vuonna 1600 kylässä oli jo 14 isäntää. (Oksanen 1985:36-37.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen, Lautalan tontilla on myös teollisuuskiinteistöjä. Niemisen tontilla on sijainnut vanha Kymijoen ylityspaikka ja lauttavalkama (ks. Vilppulan lauttavalkama 1000007713). Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Purhon kivisilta vuodelta 1880 on edelleen paikallaan ja on liitetty alakohteeksi. Purhonojaa itäänpäin n. 160 m päässä Anjalantieltä sijaitsee n. 2 m korkea ja 45 m pitkä myllypato. Vuosien 1828/1829 karttaan Vilppulan kylään on merkitty mylly ja myllylampi. Myllypato on liitetty alakohteeksi. Lisäksi 2014 inventoinnin yhteydessä tavattu informantti näytti kalliohakkauksen vuodelta 1899, joka osoittaa Kymijoen nostaman korkeimman vedenpinnan Purhonojassa. Tekstinä kahdessa rivissä "Kymen nousu 1899". Kalliohakkaus on liitetty alakohteeksi.
Vuoden 2019 inventoinnin perusteella kylätontin muinaisjäännösrajausta tutkimusalueelle sijoittavalta osalta muutettiin siten, että rakennettu alue on jätetty rajauksen ulkopuolelle. Vanha tielinja sisältyy muinaisjäännösrajaukseen.

Värälä (Värälä) Mikkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Värälän kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen pohjoisosassa, Kymijoen etelärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Värälän kylän tiedetään asutetun Anjalasta käsin vuoden 1570 paikkeilla, mutta se ilmaantuu kruunun tilikirjoihin vasta vuonna 1648 (Oksanen 1985:38). Kylässä oli 1600-luvun alussa viisi taloa.
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen sekä vuonna 1924 rakennettu Tolkkilan kartano. Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Hongisto (Hongisto by) Kyläntalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hongiston kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven pohjoisrannalla, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Hongisto on Kesolan osakylä, joka esiintyy itsenäisenä kylänä ensimmäisen kerran vuoden 1561 kymmenysluettelossa. Kylä oli ollut olemassa kuitenkin jo kauan; Hongiston rajat Iitin Kolisevaa vastaan vahvistettiin jo vuonna 1480. Vuoden 1570 maakirjassa Hongistoon on merkitty yhdeksän taloa. (Oksanen 1985:29).
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylänpaikalla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Hongisto (Hongisto by) Rauhala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hongiston kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven pohjoisrannalla, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Hongisto on Kesolan osakylä, joka esiintyy itsenäisenä kylänä ensimmäisen kerran vuoden 1561 kymmenysluettelossa. Kylä oli ollut olemassa kuitenkin jo kauan; Hongiston rajat Iitin Kolisevaa vastaan vahvistettiin jo vuonna 1480. Vuoden 1570 maakirjassa Hongistoon on merkitty yhdeksän taloa. (Oksanen 1985:29).
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylänpaikalla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Hongisto (Hongisto by) Heikkilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hongiston kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven pohjoisrannalla, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Hongisto on Kesolan osakylä, joka esiintyy itsenäisenä kylänä ensimmäisen kerran vuoden 1561 kymmenysluettelossa. Kylä oli ollut olemassa kuitenkin jo kauan; Hongiston rajat Iitin Kolisevaa vastaan vahvistettiin jo vuonna 1480. Vuoden 1570 maakirjassa Hongistoon on merkitty yhdeksän taloa. (Oksanen 1985:29).
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylänpaikalla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Huitila (Huitila by) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Huitilan vanha kylä on sijainnut Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven länsirannalla, peltojen ympäröimällä kumpareella.
Huitila on Kesolan osakylä, joka irtautui emäkylästä vähitellen 1500-luvun kuluessa. Kylän asukkaat kirjattiin tätä ennen kuuluvaksi milloin Kesolaan, milloin Mustilaan. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kylä esiintyy itsenäisenä, ja vuoden 1590 maakirjassa Huitilaan on merkitty neljä taloa. (Oksanen 1985:29).

Kesola (Käsälä by) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kesolan kylän vanha tonttimaa on sijainnut Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven länsirannalla, peltojen ympäröimällä kumpareella.
Varhaisin säilynyt, tosin epäsuora maininta Kesolan kylästä on vuodelta 1466, jolloin kesäkäräjien lautakunnassa istui Kauppi Kesolalainen (Kaupi Kesolan). Kesolan mylly tunnetaan rajapaikkana jo vuonna 1481. Vuoden 1539 maakirjassa Kesolan kylään oli merkitty 33 taloa ja kylä käsittikin tuolloin myös myöhemmin itsenäisiksi kyliksi irrottautuneet Hongiston, Huitilan ja Mustilan. Kylät olivat vielä 1657 keskinäisessä sarkajaossa. (Oksanen 1985:27-28).

Mustila (Mustela) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mustilan kylän tonttimaa on sijainnut Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven länsirannalla, Mustilan kartanon paikalla, nykyisen luonnonsuojelualueena olevan Mustilan Arboretumin ja Vt 7:n välissä.
Mustila on Kesolan osakylä, joka irtautui emäkylästä vähitellen 1500-luvun kuluessa. Ensimmäisen kerran Mustilan kylä esiintyy itsenäisenä kymmenysveroluettelossa vuona 1555, ja vuonna 1560 maakirjassa kylään on merkitty seitsemän taloa. Kesolan mylly tunnetaan rajapaikkana jo vuonna 1481. Tuolloin Hannu Tennilästä myi Markus Mustalle alueen, jonka raja lähti maantietä myöten Kesolan myllystä. Myyty alue oli osa nykyistä Mustilaa. (Oksanen 1985:27-28).
Vanhan kylän alue on edelleen asuttu, paikalla sijaitsee mm. 1700-luvulla rakennettu asuinrakennus, 1800-luvulta peräisin olevia ulkorakennuksia sekä viljamakasiini (Knapas 1984:20). Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Peippola (Peipola) Kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Peippolan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven etelärannalla, molemmin puolin Teutjokea. Teutjoen länsirannan kylänpaikalla on nykyisin Peippolan kartano. Vanhat kantatalot on yhdistetty Peippolan ja Teuroisten kartanoiksi.
Peippola on ilmeisesti yksi Elimäen vanhimmista kylistä; kylä on melko varmasti ollut olemassa jo 1460, jolloin Hollolan käräjillä katselmusmieheksi valittu Arnikka Peipponen (Arnick Peipoin) on saattanut olla peippolalainen. Peippolassa asui nimismies ainakin vuonna 1480, jolloin kylässä mainitaan olevan kuusi isäntää. Kylän seitsemän kantataloa olivat vuonna 1539 jakaantuneina 18 isännän kesken. Peippolan keskeisestä asemasta kertoo myös se, että kylään rakennettiin kirkko, ilmeisesti jo vuonna 1571. (Oksanen 1985:30-31).
Vanhan kylän alueet ovat edelleen rakennettuja ja asuttuja. Kartanon tontilla sijaitsee mm. 1847 rakennettu kartanon päärakennus sekä muuta vanhaa rakennuskantaa: mm. aittarivi, kivinavetta ja meijeri (Knapas 1984:21), mutta puistomainen kartanoalue on muuten suurelta osin rakentamaton. Vanttolan tontilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta molemmilla tonteilla; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Peippola (Peipola) Vanttola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Peippolan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven etelärannalla, molemmin puolin Teutjokea. Teutjoen länsirannan kylänpaikalla on nykyisin Peippolan kartano. Vanhat kantatalot on yhdistetty Peippolan ja Teuroisten kartanoiksi.
Peippola on ilmeisesti yksi Elimäen vanhimmista kylistä; kylä on melko varmasti ollut olemassa jo 1460, jolloin Hollolan käräjillä katselmusmieheksi valittu Arnikka Peipponen (Arnick Peipoin) on saattanut olla peippolalainen. Peippolassa asui nimismies ainakin vuonna 1480, jolloin kylässä mainitaan olevan kuusi isäntää. Kylän seitsemän kantataloa olivat vuonna 1539 jakaantuneina 18 isännän kesken. Peippolan keskeisestä asemasta kertoo myös se, että kylään rakennettiin kirkko, ilmeisesti jo vuonna 1571. (Oksanen 1985:30-31.)
Vanhan kylän alueet ovat edelleen rakennettuja ja asuttuja. Kartanon tontilla sijaitsee mm. 1847 rakennettu kartanon päärakennus sekä muuta vanhaa rakennuskantaa: mm. aittarivi, kivinavetta ja meijeri (Knapas 1984:21), mutta puistomainen kartanoalue on muuten suurelta osin rakentamaton. Vanttolan tontilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta molemmilla tonteilla; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Moisio (Moisio) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Moision kylän tonttimaa on sijainnut Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven itärannalla, Moision kartanon paikalla.
Moisio oli osa Rahikkalan kylää vuoteen 1555 asti, jolloin se kirjattiin ensimmäisen kerran erilliseksi kyläksi. Tuolloin kylässä oli kuusi taloa. Vuonna 1590 taloja oli jo 15, mutta kylä oli taas kirjanpidollisesti liitetty Rahikkalaan. Moisio irrotettiin emäkylästä uudelleen vasta 1650-luvulla. Moision nimi viittaa kartanoon, ja onkin oletettu että Elimäen lääninherra Jacob Wundranck olisi suunnitellut kartanon perustamista Elimäen itärannalle jo ennen kuin Wredet perustivat paikalle Peippolan alaisen karjakartanon 1600-luvulla. (Oksanen 1985:32-33).
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu, paikalla sijaitsee mm. 1815 jälkeen rakennettu kartanon päärakennus sekä muuta vanhaa rakennuskantaa: mm. luhtiaitta, kivikellari ja viljamakasiini (Knapas 1984:19). Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Rahikkala (Raikola by) Juhanala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rahikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven itäpuolella, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhat kantatalot on yhdistetty Rahikkalan yksinäistaloksi.
Rahikkalan kylää koskeva varhaisin maininta on vuodelta 1455, jolloin Elimäen käräjillä käsiteltiin Rahikkalan ja Villikkalan välistä rajaa. Vuonna 1539 Rahikkala oli Elimäen toiseksi suurin kylä, sen taloluku oli 25. Taloluku kasvoi 30:en vuoteen 1550 mennessä. (Oksanen 1985:31-32).

Rahikkala (Raikola by) Lammela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rahikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen keskiosassa, kuivatun Elimäenjärven itäpuolella, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhat kantatalot on yhdistetty Rahikkalan yksinäistaloksi.
Rahikkalan kylää koskeva varhaisin maininta on vuodelta 1455, jolloin Elimäen käräjillä käsiteltiin Rahikkalan ja Villikkalan välistä rajaa. Vuonna 1539 Rahikkala oli Elimäen toiseksi suurin kylä, sen taloluku oli 25. Taloluku kasvoi 30:en vuoteen 1550 mennessä. (Oksanen 1985:31-32).

Villikkala (Willickala) Rantala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Villikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Villikkala mainitaan ensimmäistä kertaa vuoden 1455 käräjäpöytäkirjassa, jossa käsiteltiin Rahikkalan ja Villikkalan kylien välistä rajaa. Villikkalassa oli seitsemän kantataloa, jotka olivat vuonna 1539 jakaantuneet kuudentoista isännän kesken. 1500-luvun lopun sotavuodet aiheuttivat Villikkalan kylässä huomattavaa autioitumista. (Oksanen 1985:31,37.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Villikkala (Willickala) Inkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Villikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Villikkala mainitaan ensimmäistä kertaa vuoden 1455 käräjäpöytäkirjassa, jossa käsiteltiin Rahikkalan ja Villikkalan kylien välistä rajaa. Villikkalassa oli seitsemän kantataloa, jotka olivat vuonna 1539 jakaantuneet kuudentoista isännän kesken. 1500-luvun lopun sotavuodet aiheuttivat Villikkalan kylässä huomattavaa autioitumista. (Oksanen 1985:31,37.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Villikkala (Willickala) Villikkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Villikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Villikkala mainitaan ensimmäistä kertaa vuoden 1455 käräjäpöytäkirjassa, jossa käsiteltiin Rahikkalan ja Villikkalan kylien välistä rajaa. Villikkalassa oli seitsemän kantataloa, jotka olivat vuonna 1539 jakaantuneet kuudentoista isännän kesken. 1500-luvun lopun sotavuodet aiheuttivat Villikkalan kylässä huomattavaa autioitumista. (Oksanen 1985:31,37.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Villikkala (Willickala) Kulmala (Asuinpaikat)

Villikkala (Willickala) Lonkala (Asuinpaikat)

Raussila (Rausila) Tuomala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Raussilan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin maininta Raussilan kylästä on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” määritettiin rajat Raussilan kylän ja Antti Kirvesmiehen välille. Raussilassa oli jo vuonna 1539 16 taloa, ja taloluku kasvoi 22:n 1500-luvun loppuun mennessä. Kylä oli Rahikkalan jälkeen Elimäen toiseksi suurin kylä. (Oksanen 1985:35).

Raussila (Rausila) Majuri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Raussilan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin maininta Raussilan kylästä on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” määritettiin rajat Raussilan kylän ja Antti Kirvesmiehen välille. Raussilassa oli jo vuonna 1539 16 taloa, ja taloluku kasvoi 22:n 1500-luvun loppuun mennessä. Kylä oli Rahikkalan jälkeen Elimäen toiseksi suurin kylä. (Oksanen 1985:35).

Raussila (Rausila) Seppälä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Raussilan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin maininta Raussilan kylästä on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” määritettiin rajat Raussilan kylän ja Antti Kirvesmiehen välille. Raussilassa oli jo vuonna 1539 16 taloa, ja taloluku kasvoi 22:n 1500-luvun loppuun mennessä. Kylä oli Rahikkalan jälkeen Elimäen toiseksi suurin kylä. (Oksanen 1985:35).

Ratula (Ratula) Junttila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ratulan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin, todennäköisesti Ratulaan viitaava maininta on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” vahvistettiin Laillisesti Jussi Radun (Jöns Ratu) ja Vilkki –nimisen miehen välinen raja. Ratulan kylän neljä kantataloa olivat vuonna 1539 jakaantuneet 12 taloksi, ja taloluku kasvoi sotavuosista huolimatta 17:n 1600-luvun alkuun mennessä. (Oksanen 1985:33-34).

Ratula (Ratula) Peltomäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ratulan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin, todennäköisesti Ratulaan viitaava maininta on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” vahvistettiin Laillisesti Jussi Radun (Jöns Ratu) ja Vilkki –nimisen miehen välinen raja. Ratulan kylän neljä kantataloa olivat vuonna 1539 jakaantuneet 12 taloksi, ja taloluku kasvoi sotavuosista huolimatta 17:n 1600-luvun alkuun mennessä. (Oksanen 1985:33-34).

Ratula (Ratula) Peltola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ratulan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin, todennäköisesti Ratulaan viitaava maininta on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” vahvistettiin Laillisesti Jussi Radun (Jöns Ratu) ja Vilkki –nimisen miehen välinen raja. Ratulan kylän neljä kantataloa olivat vuonna 1539 jakaantuneet 12 taloksi, ja taloluku kasvoi sotavuosista huolimatta 17:n 1600-luvun alkuun mennessä. (Oksanen 1985:33-34).

Ratula (Ratula) Heikkilä (Asuinpaikat)

Ratula (Ratula) Koulu (Asuinpaikat)

Ratula (Ratula) Takala (Asuinpaikat)

Ratula (Ratula) Höysti (Asuinpaikat)

Teutkoski (Teutkoski) Pasila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Teutkosken kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Teutkoski luettiin pitkään Hämeenkylään; kylät olivat osittaisessa keskinäisessä sarkajaossa vielä 1600-luvulla. Vuoden 1539 maakirjassa kylät esiintyvät kuitenkin erillisinä, ja Teutkosken kylään kuului tuolloin kuusi taloa. (Oksanen 1985:26.)

Teutkoski (Teutkoski) Tommola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Teutkosken kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Teutkoski luettiin pitkään Hämeenkylään; kylät olivat osittaisessa keskinäisessä sarkajaossa vielä 1600-luvulla. Vuoden 1539 maakirjassa kylät esiintyvät kuitenkin erillisinä, ja Teutkosken kylään kuului tuolloin kuusi taloa. (Oksanen 1985:26.)

Teutkoski (Teutkoski) Huhtala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Teutkosken kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen eteläosassa, Teutjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Teutkoski luettiin pitkään Hämeenkylään; kylät olivat osittaisessa keskinäisessä sarkajaossa vielä 1600-luvulla. Vuoden 1539 maakirjassa kylät esiintyvät kuitenkin erillisinä, ja Teutkosken kylään kuului tuolloin kuusi taloa. (Oksanen 1985:26.)

Hämeenkylä (Tavastby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hämeenkylän kylän tonttimaa on sijainnut Elimäen eteläosassa, Teutjärven pohjoisrannalla, nykyisen Hämeenkylän kartanon paikalla.
Hämeenkylästä ei ole keskiaikaisia mainintoja, mutta on todennäköistä että edullinen sijaintipaikka usean veden äärellä on asutettu melko varhain. Hämeenkylässä on ollut ilmeisesti seitsemän kantataloa, jotka olivat vuoden 1539 maakirjassa jakaantuneet 14 taloksi. Kylän tilaluku laski 1500-luvun lopun sotavuosien seurauksena, ja vuonna 1610 pidetyillä käräjillä Henrik Wreden leski Gertrud von Ungern huudatti haltuunsa kylän autiotilat eli puolet kylän maista. Carl Wrede sai vaihdettua talonpojilta vanhan kantakylän alueen, jolloin kylän talot siirrettiin Teutjoen itäpuolelle ja vanhalle kylänpaikalle jäi vain kartano. (Oksanen 1985:26,180.)
Vanhan kylän alue on edelleen asuttu, paikalla sijaitsee 1800-luvun alussa rakennettu Hämeenkylän kartano piharakennuksineen. Kartanon alue on puistomainen ja siellä on useita 1850-luvulla rakennettuja talous- ja väenrakennuksia. (Knapas 1984:19.) Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Joensuu/Tallusjoki (Ioensu by) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Joensuun/Tallusjoen kylän tonttimaa on sijainnut Elimäen eteläosassa, Tallusjoen länsirannalla, Tammijärven pohjoispuolella.
Joensuu oli vuoden 1539 maakirjassa tilaluvultaan Elimäen pienin kylä. Kylässä oli tuolloin neljä isäntää. Tilaluku nousi kahdeksaan vuoteen 1560 mennessä, ja vuonna 1600 kylässä oli jo kymmenen taloa. (Oksanen 1985:27.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, osin se on viljelyksessä olevana peltona. Kylänpaikalla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Anjalan vanhan kirkon paikka (Kirkkorakenteet)
Historiallinen; Anjalan ensimmäinen kappelikirkko on sijainnut nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Kymijoen Koskenaluksen länsirannalla, Anjalan kartanosta 400 metriä lounaaseen. Kappeli rakennettiin peltojen ympäröimälle metsäsaarekkeelle vuonna 1692, lähelle Anjalan kartanoa, jossa oli aikaisemmin pidetty jumalanpalveluksia. Kappeli on merkitty Erik Bergströmin vuonna 1703 laatimaan karttaan; rakennuksen suuntaa tai muotoa ei voi kuitenkaan kartan perusteella päätellä.
Kappelin ulkomuodosta ja sisustuksesta on kuitenkin säilynyt tietoja: vuonna 1702 siellä oli lehteri, mutta kello ei vielä kuulunut varustukseen; saarnastuolin koristeena olivat mm. Gertrud von Ungernin ja Henrik Wreden nimet ja vaakunat ja ikkunaruuduissa oli paikkakunnan säätyläisten nimet. Kappeliin saatiin ensimmäinen kello vuoden 1730 tienoilla. Saarnastuoli siirrettiin sittemmin uuteen, vuonna 1756 valmistuneeseen kirkkoon, mutta se tuhoutui venäläisten hyökkäyksessä vuonna 1790. Vuodelta 1745 olevan inventaariluettelon perusteella kappelin sisustus oli todella vaatimaton, esim. alttaritaulua ei ollut lainkaan. (Knapas 1984:8; Oksanen 1981:180-183, 303.)
Anjalan kappelin paikka ei soveltunut hautausmaaksi, eikä kappelia edes ympäröity aidalla. Tästä huolimatta alueelle tiettävästi haudattiin ainakin muutamia vainajia nälkävuonna 1697, mutta joitakin ilmeisesti myös tämän jälkeen. Vuonna 1728 käräjillä keskusteltiin rappeutuneen kappelin perusteellisesta korjaamisesta. Korjaustöitä tehtiinkin, mutta vuoden 1745 piispantarkastuksessa kappelin todettiin olevan jälleen todella huonossa kunnossa, lähes sortumispisteessä. Vuonna 1753 kappelin todettiin olevan käyttökelvoton ja se ilmeisesti purettiin kivijalkaan asti. (Oksanen 1981:184-185, 304.)
Anjalan suojeluskunta ryhtyi vuonna 1936 tekemään uutta urheilukenttää maantien ja kappelipaikan väliin, jolloin löydettiin luita ja arkkujen jäännöksiä. Asiasta ilmoitettiin tuolloin myös Muinaistieteelliselle toimikunnalle. (Oksanen 1981: 304-305.) Paikkaa tutkittiin pintapuolisesti vuonna 1959 (Aarne Heimala 1959), jolloin todettiin että kappelin itäseinän kivijalka on luultavasti säilynyt koko pituudeltaan, jolloin itäseinän pituus olisi ollut 13 metriä. Juoksuhauta katkaisee raunion sillä tavoin, että kappelin suuntaa tai kokoa ei pystytty varmuudella määrittämään. Säilyneen osan perusteella rakennus on ollut kooltaan ainakin 9 x 13 metriä. Rakennuksen kaakkoisnurkka on edelleen selvästi havaittavissa maan pinnalla; kivijalka on ladottu lohkotuista kivistä ilman laastia ns. kylmämuurauksena.
Samalla metsäsaarekkeella on myös välirauhan aikana (1941) rakennettu juoksuhauta ampumapesäkkeineen, ks. kohde Anjala Kirkkokallio. Anjalan vanha kylä on sijainnut kirkonpaikan itäpuolella olevalla pellolla, ks. kohde Anjala (Aniala).

Sippolan vanhan kirkon paikka (Kirkkorakenteet)
Historiallinen; Sippolan vanha kirkko ja hautausmaa ovat sijainneet Anjalankosken eteläosassa, nykyisestä Sippolan kirkosta noin 130 metriä koilliseen. Paikalla on edelleen hoidettu vanha hautausmaa sekä Sippolan kartanon omistaneen Alexander Leonard von Daehnin hautakappeli. Vuosina 1668–1737 palvelleen kirkon paikalla on graniittinen muistokivi. (Knapas 1984:15.)

Sippola Juustomänty (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Sippolan kirkosta noin 230 metriä etelään, Sippolan kartanon mailla on ns. juustomänty, jonka luona kerrotaan keitetyn Suomen ensimmäisen emmental-juuston vuonna 1856. (Knapas 1984:15.) Paikalla olevan männyn oksassa roikkuu suuri metallipata; puu on ympäröity rautakettingillä.

Turpaan ruutitehdas (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Summanjoen itärannalla on Turpaan ruutitehtaan raunioita: tehtaaseen kuuluneiden rakennusten, maavallien, suojakäytävien ym. jäännöksiä. Turpaan ruutitehdas perustettiin 1877 ja se tuhoutui tulipalossa räjähtäen 1890 (Hellgren 1957:422-426). Tehdas oli käynnissä vuoden ympäri ja ruutia tuotettiin 318 000 tonnia. Ruutitehtaan rakennuksia ei ole merkitty kartalle, eikä niistä ole piirustuksia.
Kookkain raunio on alueen itäpäässä oleva leveän U-kirjaimen muotoinen, noin 6 metriä paksu kylmämuurattu kivimuuri, jonka korkeus on 2 metriä. Se on kooltaan noin 28 x 14 metriä. Kyseessä on mahdollisesti ruutivarasto.
Muita ruutitehtaan rakennusten suojavalleja ja kiviperustoja on Haapalantien ja Summanjoen välisellä rantatöyräällä. Paikalla on sijainnut myös 1600-luvun lopulla vasarapaja, joka toimi vuoteen 1701 asti sekä edelleen pystyssä oleva 1890-luvulla rakennettu Turpaan vesimylly. Alueella on mm. voimakanava, patolaitteita sekä erilaisia perustuksia ja keinotekoisia kumpareita.

Haapala (Haapala) Rantala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haapalan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken itäosassa, Haapajärven pohjoispuolella peltomaisemaa halkovan kylätien varrella. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla. Vuoden 1573 maakirjassa Haapalan kylään on merkitty kaksi taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Haapala (Haapala) Kivelä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haapalan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken itäosassa, Haapajärvenjärven pohjoispuolella peltomaisemaa halkovan kylätien varrella. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla. Vuoden 1573 maakirjassa Haapalan kylään on merkitty kaksi taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Haapala (Haapala) Hietala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Haapalan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken itäosassa, Haapajärvenjärven pohjoispuolella peltomaisemaa halkovan kylätien varrella. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla. Vuoden 1573 maakirjassa Haapalan kylään on merkitty kaksi taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Enäjärvi (Enäjärvi) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Enäjärven kylän tonttimaa on sijainnut entisessä Sippolan kunnassa, Enäjärven pohjoispuolella peltomaisemaa halkovan kylätien varrella. Vuoden 1573 maakirjassa Enäjärven kylään on merkitty yhdeksän taloa. (Hellgren 1957: 89.)

Saaramaa (Saaramaa) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saaramaan kylän tonttimaa on sijainnut nykyisen Anjalankosken itäosassa, Saaramaanjärven pohjoisrannalla. Vuoden 1573 maakirjassa Saaramaan kylään on merkitty yhdeksän taloa. (Hellgren 1957:89.)

Anjala (Aniala) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Anjalan kylän vanha tonttimaa on sijainnut Kymijoen Anjalankosken Koskenaluksen länsirannalla, Kartanomuseon ja pienen Kymijokeen laskevan Pekinojan eteläpuolella.
Anjalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1477 Kaakkois-Hämeen tuomiokirjassa. Samassa yhteydessä mainitaan vanhimmat nimeltä tunnetut kyläläiset: Jusse Seppä, Knwtt Anialan ja Madz Holsti. Vuoden 1539 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty 11 taloa, jotka olivat muodostuneet 7 kantatilasta. Anjalan kylä kuului samaan jakokuntaan Ummeljoen kylän kanssa, mutta oli vuonna 1539 sekä talo- että koukkuluvultaan suurempi, minkä vuoksi sen oletetaan olevan myös vanhempi. Taloluku vaihteli tämän jälkeen 11 ja 15 välillä, mutta laski 25-vuotisen sodan (1570–1595) seurauksena yhdeksään. Sodan jälkeen taloluku nousi 15, joka vakiintui 1600-luvun maakirjoissa kylän tilaluvuksi. (Oksanen 1981:42.)
Anjalan kylää kuvaavista karttapiirroksista vanhin säilynyt on Erik Bergströmin vuonna 1703 laatima kartta, johon on merkitty Koskenalusjärven rantaan kylän entinen tonttimaa, josta asukkaat muuttivat pois vuonna 1647 tapahtuneen sarkojenvaihdon jälkeen. Karttaselityksessä on maininta: ”Tällä paikalla kerrotaan talonpoikaistilojen aikaisemmin sijainneen, osan väitetään olleen siellä, mihin kartano on nyt rakennettu.” Anjalan kartano on kuitenkin tiettävästi rakennettu peltosaroille, joten sillä paikalla ei ainakaan enää 1620-luvulla ollut taloja. (Oksanen 1981:239-240.)
Vanhan kylätontin alue on edelleen peltona, joka oli tarkastushetkellä sängellä. Pellon pinnassa oli havaittavissa mm. punasavikeramiikkaa, tiilimurskaa ja palanutta savea.

Ahvio (Ahwis) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ahvion kylän vanha tonttimaa on sijainnut Kymijoen Ahvionkosken partaalla, nykyisessä Ahvion Keskikylässä. Samalla paikalla on myös Ahvionkosken rautakautinen asuinpaikka (754010001). Kylätontin lounaispuolelta, perunapellosta löytyi vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä myös kampakeraamisen ajan asuinpaikka (Hakala 1000013014).
Vanhin Ahvion kylää koskeva asiakirjatieto on vuodelta 1541 peräisin oleva kymmenysluettelo, jossa kylässä kerrotaan olevan kaksi taloa. Kylä mainitaan myös vuosilta 1555–1556 peräisin olevassa ns. Jaakko Teitin valitusluettelossa, jossa kerrotaan Ahvion kolme tilan joutuneen ruotsin valtionhoitajan Sten Sturen haltuun ennen hänen kuolemaansa vuonna 1503. Tämän jälkeen tilat joutuivat Viipurin Maria Magdaleenan hospitaalille ja vuoden 1556 tienoille ne peruutettiin kruunulle. Vaikka Teitin luettelossa mainittujen tilojen haltijat olivat vuokraviljelijöitä eli lampuoteja, olivat he 1500-luvun hopeaveroluetteloiden perusteella poikkeuksellisen varakkaita. (Oksanen 1981:44-46.)
Ahvion kylän talot sijaitsivat verrattain pienellä tonttimaalla, Kymijoen rannassa. Paikalla sijaitsi vielä 1960-luvulla Ahvion kartano. Vaikka tontin ahtaus aiheutti riitoja ja dramaattisia välienselvittelyjä jo 1600-luvulla, Ahvion tiivis ryhmäkylä purettiin lopullisesti vasta 1910-luvulla. (Oksanen 1981:243.)
Vanhan kylän alue on nykyisin osittain rakentamaton; suhteellisen laajalla rakentamattomalla alueella kasvaa korkeaa aluskasvillisuutta ja sekametsää. Paikalla on havaittavissa ainakin yhden (uudemman) rakennuksen, mahdollisesti navetan, kivijalka.

Muhniemi (Muhuniemi) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muhniemen kylän tonttimaa on sijainnut nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Muhjärven koillispuolella olevan kallioisen kumpareen eteläkärjessä.
Muhniemi mainitaan rajapaikkana vuonna 1458 (FMU 3077) Erik Akselinpojan tuomiossa, mutta tätä ei voi vielä pitää todisteena kylän olemassaolosta. Vuoden 1539 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty 8 taloa, jotka olivat muodostuneet neljästä kantatilasta. 1500-luvun lopulla Muhniemen kylässä oli kolme autiotilaa, joiden isännät olivat kuolleet, joten tilat saattoivat olla todellisuudessa asumattomia. Näiden autiotilojen jakamisesta uusille viljelijöille on säilynyt myös tietoja. 1500- ja 1600-luvulla Muhniemen isäntien sukunimiä ja samalla kantataloja olivat mm. Kooppa (Kuoppa), Karnaattu, Varpuin (Varpunen) ja Hohti. (Oksanen 1981: 43, 95, 276.)
Varhaisin Muhniemen kylän talojen sijaintia kuvaava kartta on vasta vuodelta 1794, joka sekin kuvaa tilannetta vasta isojaon jälkeen. Karttaselityksestä käy kuitenkin ilmi, että talot ovat sijainneet yhtenä rykelmänä itse Muhniemellä. Vapaaherra F. G Wrede lunasti kylän vuonna 1815 ja paikalle rakennettiin Wredebyn kartano. (Oksanen 1981: 243.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, paikalla sijaitsee nykyinen vuonna 1939 rakennettu Wredebyn kartano piharakennuksineen (Knapas 1984: 13). Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kartanon eteläpuolella on vanha jääkellari, joka on kartanon isännän mukaan rakennettu vuonna 1802.
Kartanoa ympäröiviltä pelloilta on toimitettu 2012–2014 useita metallinilmaislöytöjä (ks. alakohteet luetteloiduista löydöistä KM 39479 ja 40153). Löydöt ovat peräisin pääosin kartanon itäpuolisesta pellosta, mutta myös lentokentän pohjoispuolelta ja metsittyneiltä alueilta kartanon ympäristöstä muinaisjäännösrajauksen ulkopuolelta. Muhjärven puolelta pellon korkeutta on nostettu tuomalla maata lähistöltä. Luetteloimattomien historiallisen ajan löytöjen sijainnit ovat:
p=6725590, i=486424 (neula, ei talletettu kokoelmiin)
p=6725686, i=486464 (hakasia, ei talletettu kokoelmiin)
p=6725821, i=486361 (sormuksia, ei talletettu kokoelmiin)
p=6726040, i=485909 (vaakunallinen kokardi? ei talletettu kokoelmiin)
p=6725835, i=486250 (sormus, löytynyt 11.4.2014, ei talletettu kokoelmiin)
p=6725406, i=486035 (rannerenkaan katkelma, löytynyt 8.5.2014, ei talletettu kokoelmiin)
p=6725650, i=486180 (sormus, löytynyt 3.7.2014, ei talletettu kokoelmiin)

Ummeljoki (Ummeljoki) Rantakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ummeljoen kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken länsiosassa, molemmin puolin Kymijokea. Ummeljoen Rantakylän tonttimaa, joka on sijainnut Kymijokeen lännestä pistävällä Mikkolanniemellä, on ainoa kylän kolmesta tonttimaasta, joka ei ole jäänyt uudemman kaupunkimaisen asutuksen alle.
Ummeljoen kylää koskevia keskiaikaisia mainintoja ei tunneta, mutta vuoden 1539 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty 8 taloa, jotka olivat muodostuneet neljästä kantatilasta. Ummeljoen kylä kuului samaan jakokuntaan Anjalan kylän kanssa, ja sieltä kylän oletetaan saaneen myös asutuksensa. Taloluku vaihteli tämän jälkeen 10 ja 13 välillä ja jopa nousi 25-vuotisen sodan aikana (1570–1595). Sodan loputtua taloja oli 17, 1600-luvun alussa peräti 29. 1500- ja 1600-luvulla Ummeljoen isäntien sukunimiä ja samalla kantataloja olivat mm. Eijå, Haijmine, Ambarpå (Ämpärpää), Laaman ja Kåcka (Kuokka). (Oksanen 1981:43, 275.)
Ummeljoen kylää kuvaavista karttapiirroksista vanhin säilynyt on Erik Bergströmin vuonna 1703 laatima kartta, johon on merkitty Ummeljoen talojen summittainen sijainti. Taloja oli tuolloin yhteensä 39, jotka muodostivat kolme taloryhmää, joilla oli kullakin oma erillinen tonttimaansa. Suurin osa taloista sijaitsi Keski- tai Rantakylän tonttimailla; Rantakylässä taloja oli 1700-luvun alussa yhdeksän. (Oksanen 1981:241-242.)
Vanhan Rantakylän alue on suurimmaksi osaksi autioitunut, metsittynyt ja rakentamaton; paikalla on pieni kesämökki. Alueella on havaittavissa uudempia rakennusten kivijalkoja sekä uuninraunioita. Aivan Kymijoen rannassa, tontin eteläpuolella on laajalla alueella sirpalekivikkoa, jonka keskellä on neliömäisiä, mahdollisia majanpohjia. Kivikkoon on myös kaiveltu kuoppia.

Liikkala (Likala) Iloharju (Asuinpaikat)
Historiallinen; Liikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Sippolanjoen itärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla. Vuoden 1573 maakirjassa Liikkalan kylään on merkitty 12 taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, Iloharjun tontti on osaksi peltoa. Paloaseman tontti sijaitsee aivan Liikkalan linnoituksen (1000002101) luoteispuolella; tontin yhteydessä sijaitsee joen ylityspaikka, joka näkyy myös historiallisessa kartta-aineistossa. Rakennusten välissä, piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Ruotila (Ruotila) Salmela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotilan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken kaakkoisosassa, Pienen Kotojärven ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Talot ovat olleet jakaantuneina usealle erilliselle tonttimaalle mahdollisesti jo ennen isojakoa. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida kuitenkaan varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vuoden 1573 maakirjassa Ruotilan kylään on merkitty kolme taloa. (Hellgren 1957:89.)

Ruotila (Ruotila) Pakkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotilan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken kaakkoisosassa, Pienen Kotojärven ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Talot ovat olleet jakaantuneina usealle erilliselle tonttimaalle mahdollisesti jo ennen isojakoa. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida kuitenkaan varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vuoden 1573 maakirjassa Ruotilan kylään on merkitty kolme taloa. (Hellgren 1957:89.)

Ruotila (Ruotila) Rantapirtti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ruotilan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken kaakkoisosassa, Pienen Kotojärven ympärillä, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Talot ovat olleet jakaantuneina usealle erilliselle tonttimaalle mahdollisesti jo ennen isojakoa. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida kuitenkaan varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vuoden 1573 maakirjassa Ruotilan kylään on merkitty kolme taloa. (Hellgren 1957:89.)

Sippola (Anikkala/Sipula) Lahtela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sippolan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Orijärven ja Kosjärven välissä, nykyisen Sippolan kyläkeskuksen ja kirkon tienoilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vuoden 1573 maakirjassa Anikkalan eli Sippolan kylään on merkitty seitsemän taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alueet on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Hirvelä (Hirwelä) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hirvelän kylän tonttimaa on sijainnut nykyisen Anjalankosken itäosassa, pienen Orijärven koillispuolella peltojen ympäröimällä Palomäki –nimisellä kumpareella. Vuoden 1573 maakirjassa Hirvelän kylään on merkitty 11 taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, kylämäen keski- ja länsiosissa on myös rakentamatonta aluetta. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta; paikalla on mm. museo. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuonna 2014 kylätontin pohjoispuolisesta pellosta (rajauksen ulkopuolelta) löytyi metallinilmaisimella historiallisen ajan esineistöä (ei talletettu kokoelmiin, ks. alakohde). Lisää löytöjä vuonna 2015: KM 40661:1-3 ovat löytyneet 22.4.2015 metallinetsinnässä pellosta noin 10 cm syvyydestä. KM 41038: 1-2 ovat löytyneet 7.11.2015 noin 15 cm syvyydestä. Pellossa näkyy likamaata, kvartsia, kuonaa, lasia, tiiltä yms.
Kylätontin aluerajauksen itäosasta on puutarhatöiden yhteydessä löytynyt v. 2022 kaarevaselkäinen kourutaltta neoliittiselta kivikaudelta (alakohde).

Sippola (Anikkala/Sipula) Koulu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sippola kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Orijärven ja Kosjärven välissä, nykyisen Sippolan kyläkeskuksen ja kirkon tienoilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vuoden 1573 maakirjassa Anikkalan eli Sippolan kylään on merkitty seitsemän taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alueet on edelleen rakennettu ja asuttu. Rakennuskanta on suhteellisen iäkästä ja väljästi sijoittunutta. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Väärämäki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Käytöstä jäänyt tienpohja sijaitsee Kotkan Sutelan kaupunginosan ja Petäjäsuon pientaloalueen länsipuolella, Väärämäen louhosten kaakkoispuolella, uuden ja vanhan Helsingintien pohjoispuolella olevalla mäenrinteellä. Tieraunion näkyvissä olevan osan pituudeksi mitattiin noin 170 metriä ja se alkaa louhoksen jätekasojen itäpuolelta jatkuen lähelle Petäjäsuon asutusaluetta. Ilmeisesti saman tien linjaus jatkuu talojen eteläpuolella nykyisenä kulkuväylänä ja em. louhoksen jätealueen eteläpuolella polkuna. Tielinjaus noudattelee Kaukolan ja Sutelan kylien rajaa, joka kulkee myös Heinlahden rajamerkin kautta. Länsipäässään tieraunio on 1-2 metriä leveä ura, jonka varteen on paikoin raivattu kivikasoja valliksi, paikoin tie on kourumainen väylä ja paikoin sen erottaa vain kalliolla valleiksi raivatuista kivistä. Tie näyttää siltä, ettei se ole ollut riittävä ajotieksi, joten se saattaa olla vanhakin. Mahdollisesti raunio on osa Suurta Rantatietä, sillä linjaus vastaa hyvin Kuninkaankartastossa esitettyä tien linjausta.

Hevoskallio (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Suolinnantien varrella Iivarinmäen Vanhalasta 270 metriä pohjoisluoteeseen aivan tien länsileikkauksessa. Tervahaudan halkaisija on noin 10 metriä, se on osin tien ruhjoma ja hautaan on työnnetty maata. Tien leikkauksessa näkyy hiiliä.

Kärsäharju (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pyhtään Siltakylässä, pienten Huutjärven ja Kärsäjärven välissä olevalla korkeahkolla Kärsäharjulla suuntautuen länteen, Huutjärvelle.
Paikalla on kolme löytökohtaa, joista pohjoisimmalta löytyi kvartsi-iskoksia, palanutta luuta ja rautakuonaa. Eteläisemmiltä kahdelta löytökohdalta löytyi palanutta luuta ja rautakuonaa. Kohde voidaan tulkita kivikautiseksi asuinpaikaksi ja rautakautiseksi tai historiallisen ajan raudanvalmistuspaikaksi.
Pohjoisin löytöpaikka on kävelypolun pinta harjun tasanteella, alueen halki kulkevan tien länsipuolella. Kvartsit löytyivät kohdasta jossa polku nousee vielä hieman korkeammalle ympäröivää tasannetta ja luu sekä kuona löytyi puolestaan tästä pohjoiseen omana noin 10 metrin kokoisena keskittymänään, jossa somerikon rikkoutuneissa kohdissa näkyi myös hiiltä. Raudanvalmistuspaikka lienee paljastunut läheisen viemärikaivannon kaivuutöissä. Kaikkiaan pohjoisen löytöalueen laajuus on noin 40 x 10 metriä. Maaperä kankaalla on hienoa hiekkaa.
Keskimmäinen löytöalue on pohjoisesta noin 70 metriä eteläkaakkoon, jossa kuonaa ja luuta löytyi viemärikaivannon myllertämästä hiekasta tien länsipuolella.
Kolmas löytöalue on keskimmäisestä edelleen 150 metriä etelälounaaseen uuden tien itäleikkauksessa aivan omakotitalon edessä. Suurin osa tienleikkauksesta on tässä pengerretty kivillä, mutta löytökohdalle on jäänyt avointa hiekkaa. Kaikkiaan Kärsäharjun muinaisjäännös on laajuudeltaan noin 260 x 50 metriä.
Kohde on osittain tuhoutunut viemäri- ja tietöissä, mutta toisaalta varsinkin pohjoisosissaan sekä asuinpaikka että raudanvalmistuspaikka saattavat olla hyvinkin ehjinä maastossa.

Kaupinmäki (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Anjalankosken koillisosassa, Karhunsuon pohjoispuolella, Kaupinmäki –nimisen kalliokohouman länsirinteen alaosassa on kolme kiviröykkiötä. Röykkiöt ovat säännöllisiä, soikeahkoja ja kooltaan 1 metriä x 1,5 metriä. Rakenteet saattavat olla hautoja, joskaan yhden tutkiminen vuonna 1967 ei tuonut asiaan selvyyttä. Em. röykkiöiden lisäksi alueella on ainakin kolme epämääräisempää kivilatomusta. Rakenteiden esihistoriallisuus on epävarmaa.
Vuoden 2008 inventoinnissa tehdyn tarkastuksen yhteydessä Kaupinmäkea kiertävältä hiekkatieltä, noin 50 metriä röykkiöistä kaakkoon löytyi kvartsi-iskoksia. Tielle on tiettävästi tuotu hiekkaa useita kymmeniä vuosia aikaisemmin.

Ristinkallio (1000013511) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Ristinkallio on korkeahko kalliomäki Helsingin maantien eteläpuolella Kotkan ja Pyhtään rajalla. Havaitut muinaisjäännökset, tervahauta ja hiilimiilu, sijaitsevat Ristinkallion länsirinteellä.
Mäen rinteessä, 300 metriä Mokran risteyksestä etelälounaaseen on halkaisijaltaan noin kahdeksan metriä oleva tervahauta, jonka alarinteen puolella on erillinen sammion kuoppa. Maasto on nuorehkoa lehtimetsää. Tästä 200 metriä kaakkoon rinteessä havaittiin halkaisijaltaan 3,5 metriä oleva toinen kuoppa, jossa koepiston perusteella on suhteellisen hiilistä maata. Mahdollisesti kyseessä on hiilimiilu. Maaperä on alueella hiekkaa, tällä kohdalla kasvaa mäntymetsää.

Peltolanmäki (Kivirakenteet)
Esihistoriallinen; Kohde sijaitsee Helsingin maantien eteläpuolella, Mokrasta Iivarinmäelle johtavan vanhan tien varrella, sen itäpuolella olevalla kalliolla, Peltolan talosta 210 metriä itään. Paikalla havaittiin halkaisijaltaan noin kolme metriä oleva pyöreähkö, matala, päänkokoisista ja pienemmistä kivistä kasattu kiviröykkiö ison lohkarekivikon vieressä hieman notkelmaisessa kallion kohdassa. Alueella kasvaa isoja mäntyjä ja nuorta taimikkoa. Vähän röykkiöstä etelään on avokalliota ja kallion päällä on isoja kiviä erilaisissa ryhmissä. Hieman röykkiöstä pohjoiseen, kallionpäässä on latoja ja itäpuolella on peltoa, mutta kyseinen röykkiö tuskin on peltoraunio, siksi etäällä se pelloista ja mahdollisista niityistä sijaitsee. Lohkarekivikot lienevät perua tienteosta ja ne on kasattu mäelle, muutamassa lohkareessa näkyykin dynamiittipanoksen reikiä. Kuvailtu kiviröykkiö saattaa hyvin kuitenkin olla lohkareita vanhempi, sillä se sijaitsee osittain lohkareikon alla.

Riihimäki (1000013519) (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Pyhtään Siltakylässä, Siltakylänjoen länsipuolella olevan Riihimäen itäisessä niemessä peltojen keskellä. Kohteen eteläpuolella on Helsingin maantie. Niemenkärki on niittynä, jolla kasvaa katajia ja mäntyä, maaperä on vähäsoraista hiekkaa. Punaherukkapensaat viittaavat vielä hiljakkoin paikalla kenties olleeseen taloon tai puutarhaan. Niitylle tehdystä lapionpistosta löytyi suuri pala rautakuonaa, joka viitannee raudanvalmistuspaikkaan.

Kettuvuori 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Neljästä lohkokivestä koottu ampumasuoja. Suoja sijaitsee kalliotasanteella noin 6 metrin päässä sen lounaissivustan pystysuorasta reunasta. Rakenne muodostuu isosta laakakivestä, jonka etelä- ja pohjoispuolelle on laitettu pienemmät lohkokivet sivusuojiksi.

Kettuvuori 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kaksi kivikkoiseen kalliomaastoon kivistä koottua ampumatasoa, joiden välinen etäisyys on 37 metriä. Kohteen 1 on rakennettu maakivien varaan. Maakivien päälle ja sivuille on koottu 1-3 kerrosta lohkokiviä siten, että on saatu aikaan U-kirjaimen muotoinen rakenne.
Kohde 2 on pohjakaavaltaan U-kirjaimen muotoinen. Rakenne on koottu paikalle tuoduista maa- ja lohkokivistä. Molemmat rakenteet ovat voimakkaan jäkälä ja sammalkasvuston peittämiä.
Vuoden 2015 inventoinnissa paikalla havaittiin metsähallituksen alueella kolme kivistä kasattua sammaloitunutta tuliasemaa sekä taistelukaivanto.

Kari (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kirkonmaa-nimisen saaren itäosassa, tasaisen kallioalueen kaakkoisreunassa on matala kiviröykkiö. Röykkiö on kulmista pyöristetyn suorakaiteen muotoinen. Pituutta sillä on 7,5 m ja leveyttä 4,5 m. Kivien koko vaihtelee 10 - 40 cm. Reunoilla on isompia kiviä kuin röykkiön keskellä. Kivikerroksia on yhdestä kolmeen.

Siikala (1000013863) (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Pääosin tuhoutunut röykkiö sijaitsee Kirkonmaa-nimisen saaren itäosassa avokalliolla. Röykkiöstä on jäljellä vain pohjakiveys. Kivirykelmä on halkaisijaltaan noin 2,5 m.

Tulokas (1000013864) (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kimolan kanavan lounaispuolella olevien peltojen reunustamalla kalliopaljastumalla on 3,8 x 2,8 m kokoinen röykkiö. Röykkiön reunan kehämäinen rakennne on tehty isoista n. 60 cm halkaisijaltaan olevista kivistä. Röykkiössä on 1 - 4 kivikerrosta. Röykkiön keskelle on kasattu pienempiä kiviä. Kivet ovat jäkälän ja sammaleen peitossa.

Hailiniemi 1 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Röykkiö sijaitsee Hailiniemen itäreunalla Hoikkasaaren kohdalla jyrkästi veteen putoavan kallion laella. Röykkiö on 7 x 5 m kokoinen. Korkeutta röykkiöllä on noin 40 cm. Röykkiö voisi sijaintipaikkansa ja -korkeutensa puolesta ajoittua pronssikautiseksi, mutta se saattaa myös liittyä Hailiniemen historiallisen ajan louhoksiin.

Rajasilta 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Tervahauta sijaitsee Kouvolan (ent. Kuusankosken) ja Iitin rajalla, 3,8 km Keltin sillasta länteen. Maasto on metsää Valtatie 12:n ja Pellontaustantien pohjoispuolella. Matkaa tieltä tervahaudalle on noin 90 metriä. Tervahauta on rinteessä, joka laskee luoteeseen Kattilasuon kaakkoispäähän. Tervahaudan ympärillä kasvaa tiheästi kuusia. Rajasillan kiviröykkiö sijaitsee tervahaudasta 50 metriä lounaaseen. Tervahaudan ympärillä on selvä, noin metrin korkuinen valli. Haudan halkaisija on noin 10 metriä ja syvyys noin 2 metriä. Hautakuopan keskusta on suppilomainen. Tervahauta on tiheässä kuusikossa.

Harjula (Tenttula) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pihlajajoen länsirannalla Pihlajantien ja joen väliin jäävällä peltoniemekkeellä. Kohteen löydöt viittaavat pienialaiseen kivikauden lopun asuinpaikkaan ja hieman laajempialaiseen historiallisen ajan asuinpaikkaan, josta osa on pellon ja osa niityn puolella. Ladon pohjoispuolelta pellosta löytynyt historiallisen ajan aineisto oli usein palanutta.
Kohteen esihistorialliset löydöt sijoittuvat korkeimmalle alueelle (kvartseja, porfyriittiä, piitä, sahattu pala liusketta ja kivitaltta/kirves). Löydöt sijoittuvat pääosin pellolla heikosti näkyvän ranta muodostuman päälle. Yksi kvartsi-iskos ja porfyriitti-iskos löydettiin myös Pihlajatien länsipuolelta kynnetyn pellon tien puoleiselta reunalta. Löytökorkeuden perusteella kivikauden löytöaineisto ajoittuu kivikauden lopulle, noin 2000 eKr. tietämille.
Historiallisen ajan aineistoa löytyi laajemmalta alueelta – ladon takaa aina Pihlajajoen penkereelle saakka. Ylä-Pihlajan kylän Pihlajanjoen länsirannalla sijainnut tonttimaa on täysin autioitunut. Vuoden 1824 mittauksiin perustuvassa kartassa tonttimaa F. Pellolta talteen saadut löydöt ovat harmaasavikeramiikkaa, kivisavikeramiikkaa, punasavikeramiikkaa, lasihelmiä, kuonaa, lasia ja savitiivistettä. Osa löydöistä on ollut tulessa. Pellon ja joen väliin jäävällä niittyalueella on yksi neliskulmainen aluskasvillisuuden peittämä kivijalka. Joen penkereellä on useita kuoppia, joista ainakin osa on mahdollisesti kellarien jäänteitä. Niittyalueelle tehtiin kaksi koekuoppaa, joista löydettiin runsaasti palanutta savea ja jonkun verran lasikuonaa.
Kohteen vanhimmat historiallisen ajan löydöt viittaavat 1400–1500-lukujen asutukseen. Mukana on myös 1700–1800-lukujen aineistoa.

Suurikorpi 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Koulutilantien ja Suurikorpi-nimisen peltoaukea välissä olevan suuren hiekkakuopan itäreunalla. Alue on armeijan harjoitusaluetta. Kvartsiesineiden valmistuksessa syntyneitä iskoksia löydettiin hiekkakuopan reunalta ja metsän puolella olleesta kuopasta. Löytökorkeuden perusteella asuinpaikka ajoittunee mesoliittiseksi.

Kirkonturan länsipuoli (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Virolahden kirkonkylän pohjoispuolella on kapea hiekkapohjainen kannas, jonka keskellä sijaitsee yksittäinen matala röykkiö. Soikea röykkiö on kooltaan n. 7 x 4 x 0,5 m ja tehty suhteellisen suurista kivistä. Röykkiö on täysin sammaloitunut. Sen ajoitusta ei tunneta.

Karpankangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Karpankankaan kampakeraaminen asuinpaikka sijaitsee Karpankangas-nimisen mäen itäosassa, Vaalimaanjoen länsirannalla, Karpankoskesta länsiluoteeseen. Asuinpaikka löytyi VT 7 Hamina-Vaalimaa moottoritielinjan inventoinnissa.
Muinaisjäännös on laaja ja hyvin säilynyt. Paikalla havaittiin koekaivauksissa vähintään 17 asumuspainannetta ja 5 pienempää painannetta, jotka sijaitsevat kahdella pienen kallion erottamalla alueella. Läntisen (18 m mpy) ja itäisen (16 m mpy) alueen välillä on ajallinen ero. Läntistä aluetta on tutkittu kaivauksin, josta löytöinä tyypillistä kampakeramiikkaa ja myöhäiskampakeramiikkaa. Molemmilla alueilla painanteet sijaitsevat pääosin lähellä toisiaan ja niitä on paikoin kolmen painanteen riveissä.

Toropovanvuoren näkölennätinasema (Kulkuväylät)
Historiallinen; Hailniemen pohjoisosassa kohoavan Toropovanvuoren laella on 1850-luvulla valmistuneen Turun ja Pietarin välisen näkölennätinlinjan aseman jäännöksiä.
Kallion laen pohjoisosassa on noin 2 m x 2 m laajuinen laakakivistä ladottu sammaloitunut tasanne. Tasanteesta noin kymmenen metriä lounaaseen sijaitsee kallion rakoon kylmämuuraamalla rakennettu huonetila.
Alueella on myös Hailniemen louhokseen liittyviä rakenteita.

Koivuniemi (1000014199) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koivuniemen (Biercknesby) kylätontin pohjoispuolella Sysimäen kallioalueen kaakkoisrinteessä on suuri maakivi, jonka läntisellä sivulla on heikosti erottuvia hakkauksia. Useisiin eri kohtiin on hakattu numero 6. Peltoalueelta sekä metsän puolella olevasta tuulenkaadosta löytyi palanutta savea tai savitiivistettä.
Alueella on myös vanha tienpohja sekä mahdollisesti uunirakenne ja siten historiallisen ajan asuinpaikka.

Alaranta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Muinaisjäännös sijaitsee Rapakivenjärven länsipuolella, Rapakivenjoen pohjoisrannalla, kahden peltolohkon välissä. Alueen luoteispuolella virtaa Kymijoki. Kohteen on löytänyt paikallinen asukas, joka on toimittanut paikalta keramiikkaa, kvartsi-iskoksia, palanutta luuta ja hiotun kiviesineen katkelman.
Kohdetta ei ole tarkastettu Museoviraston toimesta.
Palaneesta luusta tehdyn luuanalyysin mukaan (Kristiina Mannermaa 2009) voitiin ainoastaan todeta, että kaikki luut kuuluvat nisäkkäälle, mutta yhtäkään palasta ei voi tunnistaa lajilleen.

Kääkkäri (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde muodostuu kahdesta röykkiöstä, jotka ovat noin 100 m päässä toisistaan. Seppo Kallio on löytänyt molemmat röykkiöt ja hän näytti ne 22.8.2009 kaivettaessa Hamina Tursanmetsä 1 ja 2:n röykkiöitä. Röykkiöt käytiin kartoittamassa 29.8.2009.
Röykkiö A on läpimitaltaan noin 2 m ja alle 0,5 m korkuinen. Ympäristössä on irtokiviä. Se muistuttaa hieman jatulintarhaa. Se on selkeästi ihmisen tekemä. Röykkiö sijaitsee kalliolla, joka on sammalen ja jäkälän peitossa. Ympäristössä on mäntyjä ja kuusia.
Röykkiöt voivat olla rautakauden lopulta tai historialliselta ajalta korkeutensa perusteella.
Röykkiö A tutkittiin kaivauksin 2011 Haminan ohikulkutien rakentamisen vuoksi. Röykkiön funktio ei selvinnyt tutkimuksissa. Se oli kuitenkin selvästi ihmisen tekemä ja siinä havaittiin palonjälkiä.

Vehkalahden kirkko (Kirkkorakenteet)
Keskiaikainen; Vehkalahden ja Virolahden kirkkopitäjät lienee perustettu jo 1300-luvun puolivälissä, vaikka ne mainitaankin vasta 1396 ja 1370. Perusteena ajoitukselle on se, että 1300-luvun puolivälissä annettuja Karjalaa koskevia kirkollisia asiakirjoja säilytettiin myöhemmin Vehkalahden kirkossa. Kauppapaikkoina Vehkalahti ja Virolahti mainitaan jo 1336. On oletettu, että 1400-luvulla rakennettua kivikirkkoa on edeltänyt puukirkko, joka on sijainnut Kirkkojärven rantatörmällä nykyisen kirkon paikalla.
Kirkon ympäristön muinaisjäännösaluetta ei ole rajattu.

Pyhtään kirkko (Kirkkorakenteet)
Keskiaikainen; Pyhtään kirkkopitäjä on muodostettu viimeistään 1300-luvun puolivälissä.
Pyhtään nykyinen kirkonpaikka on todennäköisesti alkuperäinen ja se on valittu kappeliseurakuntaa muodostettaessa. Kivikirkko on säilyttänyt hyvin keskiaikaisen asunsa. Kirkko on rakennettu vuoden 1460 tienoilla.
Kirkon ympäristö on kokenut suuria muutoksia verrattuna 1800-lukua edeltävään tilanteeseen. 1820-luvulla kirkkomaalle rakennettiin nykyinen tapuli ja 1900-luvulla mm. sankarihaudat. Nykyisin käytössä oleva kirkkomaan luonnonkiviaita on todennäköisesti rakennettu 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alkupuolella, mutta se rajaa summittaisesti myös keskiaikaista kirkkomaata. Kirkkomaata ympäröivä alue kirkon etelä- ja itäpuolella on noin 0,5 metriä kirkkomaata korkeammalla. Kirkon ympäristössä mahdollisesti säilyneet vanhemmat kerrostumat ovat todennäköisesti peittyneet maalla ja niiden tunnistaminen vaatii maaperään kajoavia tutkimuksia. Kohteen tarkempi rajaaminen vaatii maaperään kajoavia tutkimuksia, kuten koekaivausta.
Pyhtään kirkko ja pappila ovat valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö (RKY). Kohteeseen sisältyy kirkko, pappila, hautausmaa ja tie. Lisäksi alue on osa Kymijokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Ks. myös alakohde, pronssisen kasteristin löytöpaikka.

Vähä-Kamponen (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee tien nro 14570 ja Vähä-Kamposen järven välissä lounaaseen viettävällä metsärinteen terassilla. Alueella on kolme röykkiötä, jotka ovat 9–12 m päässä nykyisestä pellosta pohjoiseen.
Röykkiö A on suuren siirtolohkareen (noin 4 metriä korkea ja 6 m läpimitaltaan) vieressä, sen itä- ja kaakkoispuolella. Se on läpimitaltaan noin 1,5 m ja matala. Kivet ovat 30–40 cm kokoisia ja niitä on useampi kerros.
Röykkiö B on suuresta siirtolohkareesta noin 2 m etelään pellolle päin. Se on läpimitaltaan noin 2 m kokoinen ja noin puoli metriä korkea. Kivet ovat 20–40 cm kokoisia ja niitä on useampi kerros.
Röykkiö C on pieni kasa kiviä pienen maakiven päällä ja vieressä. Se on siirtolohkareesta noin 7 m luoteeseen. Röykkiöiden kohdalla terassilla kasvaa lehtipuita, muuten metsässä kasvaa mäntypuita.
Röykkiöiden läheisyyteen tehtiin kolme koepistoa. Ensimmäinen kerros oli mullan sekaista hiesua 30–40 cm syvyyteen, jonka jälkeen tuli puhdas harmaa hiesukerros. Huuhtoutumiskerrosta ei ollut. Terassilla on todennäköisesti ollut pelto tai siinä on kaskettu.
Röykkiöt ovat todennäköisesti historiallisen ajan viljelysraunioita, mutta mahdollisuutta, että ne voivat olla myös esihistoriallisia hautaröykkiöitä, ei voi täysin sulkea pois ilman tutkimuksia.

Hyypiänvuori (1000014999) (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Röykkiökokonaisuus sijaitsee E-W-suuntaisen kalliopaljastuman E-päässä, paljastuman pohjoisrinteessä sijaitsevan pirunpellon eteläreunalla. Välittömästi kohteen eteläpuolella kulkee kapea polku kalliopaljastuman länsipäähän, josta on avoin näkymä itäiselle Suomenlahdelle. Kalliomaasto kasvaa mäntyä, kuusta, pihlajaa ja heinää. Röykkiöt sijaitsevat noin 10 x 20 m kokoisella alueella, kalliopohjalla, aivan pirunpellon kupeessa. On ilmeistä, että röykkiöihin käytetty kiviaines on peräisin pirunpellosta. Röykkiöihin poimittu pyöreä kivi oli keskimäärin pienempää kuin pirunpellossa ja tasakokoisempaa. Röykkiöiden halkaisija vaihtelee noin 4-5 m. - Röykkiöiden korkeus merenpinnasta on ylempi kuin tällä alueella pronssikautisten röykkiöiden korkeus yleensä. Siten ajoitukseltaan epävarma muinaisjäännös. Myös pirunpellon läheisyys on muinaisjäännöstyypin kannalta epävarmuustekijä.

Rapamäki (1000007393) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien itäpuolella Rapamäen itälaidalla. Itään viettävän rinteen juurella kulkevan hiekkatien ojista ja rinteeseen kaivetusta hiekkakuopasta havaittiin löytöjä kolmelta alueelta (löytökohdat A, B ja C). Maaperä on kauttaaltaan hienoa hiekkaa, jonka alla on savea. Alueen kasvillisuus on kuusivaltaista sekametsää.
Löytöalue A:n löydöt tulivat noin 20 metriä merenpinnasta sijoittuvan kapean terassin alapuolelle leikatulta hiekkatieltä ja sen länsilaidan ojasta. Rinne jatkuu loivana tien itäpuolella. Löytöinä saatiin talteen kivitaltta, kivilaji-iskoksia, kvartseja sekä palanutta luuta.
Löytöalue B on on löytöalueen A yläpuolella hiekkakuopan etelälaidalla loivasti nousevassa rinteessä 20-22,5 metriä merenpinnan korkeudella. Löydöt olivat kvartsia ja palanutta luuta.
Löytöalue C sijoittuu hiekkakuopan länsilaidalle ja sen yläpuolelle 25-27 metriä merenpinnasta. Hiekkakuopan yläpuolen profiilissa on nähtävissä myös vanha hiilimiilu. Löydöt olivat kvartsia.
Kohteeseen tehtiin vuonna 2009 koekaivaus, katso tutkimukset.

Kapulasuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatie 7:n pohjoispuolella, Munapirttiin menevän tien risteyksestä noin 500 m pohjoiseen. Se on kivikkoisten rinteiden välissä sijaitsevassa pienessä laaksossa, jossa on melko kivetön terassi. Alueella kasvaa havupuita. Maaperä on hiekkaa.
Koko terassin alueelle tehtiin koepistoja, mutta ainoastaan luoteisosan koepistoista tuli löytöjä. Koepistoja tehtiin yhteensä seitsemän, joista neljästä tuli löytöjä: kvartsi-iskoksia ja palanutta luuta. Koepistot olivat sen verran pieniä ja niitä oli niin vähän, ettei varmuutta kohteen laajuudesta ole. Maaston vuoksi kohde on kuitenkin todennäköisesti pienialainen. Alueen koekuopissa oli podsolimaannos.
Kohteen paikalle on valtatie 7:n suunnitelmakartassa merkitty Pyhtään levähdysalue eli rekkaparkki.

Kokkovuori (1000016422) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Struven ketjun piste, joka on merkintä kalliossa. Uusimmassa inventoinnissa 2002–2009 pisteen on todettu olevan kunnossa, mutta rapautunut. Struve käytti pisteestä nimeä Kokko-vuori, nykyiseltä maastonimeltään piste on Kokkovuori. Piste ei ole osa UNESCOn maailmanperintökohdetta.
Struven ketju on kolmioketju, joka kulkee lähellä 26 pituuspiiriä Pohjoiselta jäämereltä Mustallemerelle. Tämä astemittausketjun pituus on noin 2820 km ja se mitattiin vuosina 1816–1855, Mittauksella selvitettiin maapallon kokoa ja muotoa. Sitä on kutsuttu myös venäläis-skandinaaviseksi astemittauk-seksi, koska se silloin kulki vain Venäjän ja Ruotsin alueella.
Nykyisin ketjun 265 kolmiopistettä sijaitsevat kymmenen maan alueella: Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Moldova ja Ukraina. Näiden maiden esityksestä ketju hyväksyttiin UNESCON maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Kussakin maassa on muutama parhaiten säilynyt piste valittu edustamaan ketjua. Yhteensä maailmanperintölistalla on 34 pistettä, ja niistä kuusi on Suomessa.
Ketjun muut pisteet on suojeltu kansallisin toimin. Suomessa on kaikkiaan 83 ketjun peruspistettä, mikä on lähes kolmannes kaikista. Pisteet on yleensä merkitty kiviin tai kallioon yhdellä tai kahdella poranreiällä. Torniosta pohjoiseen merkkinä on käytetty ristiä. Muutamalle pisteelle ei ole tehty pysyvää merkintää. Suuri osa Suomen alueella olevista pisteistä ja niiden ympäristöstä on säilynyt aste-mittauksen päivistä.

Högberget (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Struven ketjun piste, joka on merkintä kalliossa. Uusimmassa inventoinnissa 2002-2009 pisteen on todettu olevan kunnossa. Struve käytti pisteestä nimeä Tuskas, nykyiseltä maastonimeltään piste on Högberget. Piste ei ole osa UNESCOn maailmanperintökohdetta.Struven ketju on kolmioketju, joka kulkee lähellä 26 pituuspiiriä Pohjoiselta jäämereltä Mustallemerelle. Tämä astemittausketjun pituus on noin 2820 km ja se mitattiin vuosina 1816 - 1855, Mittauksella selvitettiin maapallon kokoa ja muotoa. Sitä on kutsuttu myös venäläis-skandinaaviseksi astemittauk-seksi, koska se silloin kulki vain Venäjän ja Ruotsin alueella.Nykyisin ketjun 265 kolmiopistettä sijaitsevat kymmenen maan alueella: Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Moldova ja Ukraina. Näiden maiden esityksestä ketju hyväksyttiin UNESCON maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Kussakin maassa on muutama parhaiten säilynyt piste valittu edustamaan ketjua. Yhteensä maailmanperintölistalla on 34 pistettä, ja niistä kuusi on Suomessa.Ketjun muut pisteet on suojeltu kansallisin toimin. Suomessa on kaikkiaan 83 ketjun peruspistettä, mikä on lähes kolmannes kaikista. Pisteet on yleensä merkitty kiviin tai kallioon yhdellä tai kahdella poranreiällä. Torniosta pohjoiseen merkkinä on käytetty ristiä. Muutamalle pisteelle ei ole tehty pysyvää merkintää. Suuri osa Suomen alueella olevista pisteistä ja niiden ympäristöstä on säilynyt aste-mittauksen päivistä.

Kakarinkalliot (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Struven ketjun piste, joka on merkintä kalliossa. Uusimmassa inventoinnissa 2002-2009 pisteen on todettu olevan kunnossa. Struve käytti pisteestä nimeä Perheniemi, nykyiseltä maastonimeltään piste on Kakarinkalliot. Piste ei ole osa UNESCOn maailmanperintökohdetta.Struven ketju on kolmioketju, joka kulkee lähellä 26 pituuspiiriä Pohjoiselta jäämereltä Mustallemerelle. Tämä astemittausketjun pituus on noin 2820 km ja se mitattiin vuosina 1816 - 1855, Mittauksella selvitettiin maapallon kokoa ja muotoa. Sitä on kutsuttu myös venäläis-skandinaaviseksi astemittauk-seksi, koska se silloin kulki vain Venäjän ja Ruotsin alueella.Nykyisin ketjun 265 kolmiopistettä sijaitsevat kymmenen maan alueella: Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Moldova ja Ukraina. Näiden maiden esityksestä ketju hyväksyttiin UNESCON maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Kussakin maassa on muutama parhaiten säilynyt piste valittu edustamaan ketjua. Yhteensä maailmanperintölistalla on 34 pistettä, ja niistä kuusi on Suomessa.Ketjun muut pisteet on suojeltu kansallisin toimin. Suomessa on kaikkiaan 83 ketjun peruspistettä, mikä on lähes kolmannes kaikista. Pisteet on yleensä merkitty kiviin tai kallioon yhdellä tai kahdella poranreiällä. Torniosta pohjoiseen merkkinä on käytetty ristiä. Muutamalle pisteelle ei ole tehty pysyvää merkintää. Suuri osa Suomen alueella olevista pisteistä ja niiden ympäristöstä on säilynyt aste-mittauksen päivistä.

Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Stockforsista luoteeseen, osaksi Kymijoen rantaa seurailevan pikkutien ja Saarelan luonnonsuojelualueen välissä, tien lounaispuolella olevalla pienehköllä tasanteella. Paikalla on jyrkähkö rantatörmä, joka rajaa asuinpaikan vesistön suuntaan. Ympärillä oleva maasto on kivikkoista ja kohoaa jyrkemmin. Paikalta on löytynyt useasta koekuopasta eri tyyppistä keramiikkaa (Kiukaisten keramiikkaa ja ns. välivyöhykkeen keramiikkaa) sekä kvartsia ja palanutta luuta. Runsaimmin saviastianpaloja oli löytynyt koekuopasta p 6711607, i 3474119.

Ravaholma (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Haminan sataman edustalla, Pieni-Mustan eteläpuolella ja Ravaholman länsipuolella alle kolmen metrin syvyydessä.
Puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 16 metriä.
Kohde on ollut tunnettu jo 1950-luvun lopulla. Kohteesta ilmoitettiin Museovirastolle uudestaan 2002.

Kuorsalo Iikluuvinpohja (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kuorsalon saaren pohjoisrannalla Iikluuvinpohja -nimisessa lahdessa, lahden pohjukan länsirannalla (sisimpänä olevasta ns. hautausmaan laiturista lahden pohjukkaan päin).
Paikalla on noin 13 metriä pitkän puualuksen rungon jäänne, joka näkyy pinnalle. Hylyn päällä on kiviä. Alus on ollut tasasaumainen. Laitalautojen leveys on noin 20 cm ja paksuus 2-3 cm, kaaren paksuus on 20 cm ja leveys 16 cm. Pohjasedimentissä on irtonaisia osia, lähinnä kaarten osia.
Hylystä ilmoitettiin Kymenlaakson maakuntamuseoon 1996 ja museo teki tarkastuskäynnin löytöpaikalle 1997. Museovirasto teki tarkastuskäynnin kohteelle 2002. Hylky on matalassa lahdenpohjukassa, josta aikaisemmin on ollut vesiyhteys Kuorsalon Vanhankylänlahteen. Perimätiedon mukaan alus olisi kuljettanut kiviä Pietariin. Hylky on vahingoittunut 1998 tehdyssä ruoppauksessa. Ruoppauksen yhteydessä esiin tulleet pohjatukit olivat jopa 50 - 70 cm leveitä ja 40 cm paksuja.
Hylyn yhteydestä 1997 löytyneestä punasaviastian palasesta Museoviraston tutkija Heikki Hyvönen arvioi, että on ollut kyseessä tehdastekoinen astia, joka ei ole 1800-lukua vanhempi.
Vahvarakenteisen kivienkuljetusaluksen lisäksi paikalla on ollut haapiotyyppinen vene, joka myös vahingoittui 1998 tehdyssä ruoppauksessa. Kivienkuljetusaluksen osia ja haapion osa sijoitetaan paikallisten toimesta talven 2013 aikana Kuorsalon Vanhankylänlahdessa olevaan Kuorsalo-seuran museoaittaan.

Aarholma (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Tammiosta itään, Aarholman ja Raakinsaarten välissä, Aarholman pohjoispuolella.
Kyseessä on ainakin kolmeen osaan hajonneen puualuksen hylky. Osien ympärillä on runsaasti irtonaisia rakenneosia. Alus on todennäköisesti ollut tasasaumainen ja valmistettu tammesta. Hylyssä on lähekkäin kaksi valurautaista tykkiä, joiden pituus on noin 230 cm. Tykkejä peittää ohut krustikerros. On mahdollista, että hylyn osat ovat peräisin kahdesta eri aluksesta.
On oletettu, että hylyn osat voisivat liittyä Kusta III:n vuosien 1788-1790 sodan tapahtumiin.

Punaparrat (Alusten hylyt)
Historiallinen; Kohde sijaitsee noin 25 kilometriä Haminasta kaakkoon sijaitsevan Punaparrat- nimisen saariryhmän matalikon itäpuolella, noin 400 metriä Hallikarista itäkoilliseen.
Kohde on kolmimastoisen ja tylppäkeulaisen puisen purjealuksen hylky, jonka runko oli ensimmäisen ilmoituksen sekä Alopaeuksen tarkastuksen (1979) mukaan suhteellisen hyvin säilynyt. Hylky lepää styyrpuurin kyljellään ja sen arvioitu pituus on noin 40 metriä ja leveys noin 8 metriä. Keulakansi melko ehjä, keulassa on jäljellä noin 10 metriä ja perässä kantta on säilynyt noin 5 metriä. Muuten osa kansirakenteista on poissa. Hylyn reelingin laudoituksessa oli paikoin jäljellä valkoista maalia ja reelingin panelointi on irronnut. Aluksen keulassa on rautaisella tukilla varustettu ankkuri.
Vuonna 1985 (Juhani Grönhagen) hylyssä todettiin pieniä vaurioita, vuonna 1992 havaittiin jo suurempia vaurioita, kesällä 1996 hylkyä ryöstettiin ja vuonna 1997 Museoviraston Pekka Paanasalo sukelsi hylyllä ja raportoi hylyn olevan huomattavasti hajonneemman näköisen.

Jumpreiskeri (Alusten hylyt)
Historiallinen; Punapartojen saariryhmään kuuluvan Jumpreiskeri-nimisen saaren länsirannalla
Puisen purjealuksen pahoin hajonnut hylky. Näkyvissä mm. n. 20 x 20 cm:n vahvuisia kaaria, n. 20 cm leveää laudoitusta ja 90 cm pitkiä polvia. Hylyn osia on pohjassa hajallaan n. 30 x 10 m:n alalla.

Ulko-Tammio koillispuoli (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Ulko-Tammion koillispuolella.
Paikalla on kalliopohjalla puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 20 metriä ja leveys noin 6 metriä. Leveyssuunnassa hylystä irronneita osia on noin 13 metrin matkalla. Keulan korkeus pohjasta on noin 4 metriä. Laiva on ollut rakenteeltaan tasasaumainen ja se on rakennettu tammesta.
Keula on hajonnut luultavasti törmäyksessä kallioon. Kaaret ovat pystyssä, mutta kansirakennelma on pudonnut alas. Toinen kylki on kaatunut alas, toinen kylki on ehjä ja pystyssä. Kölin vahvuus on 250 x 300 mm. Kaaret ovat vahvuudeltaan noin 150 x 150 mm ja kaarten väli on 150 mm. Hylky on viistokaikuprofiilin perusteella hajonnut herneenpalkomaisesti.
Perimätiedon mukaan hylky on vanha jaala, jonka Tammion kylässä asuneet omistajat ovat upottaneet käytöstä poiston jälkeen.

Tammio Honkaluoto 2 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Tammion ja Västärin välillä, Honkaluodon eteläpuolella.
Puisen aluksen jäänteet.Kohde löydettiin vuonna 1993 Kymenlaakson maakuntamuseon tutkiessa Tammion Västarissa sijaitsevaa viikinkiaikaista hautaröykkiötä. Kaivausten yhteydessä päätettiin tutkia myös Västarin itäpuolella sijaitsevan suojasataman pohjaa Tiina Mertasen johdolla. Kipanaisenniemen ja Honkaluodon välinen salmi oli tammiolaisten laivojen talvehtimissatama. Honkaluodon eteläpuolella noin 100 metrin päässä toisistaan on kahden puisen aluksen jäänteet. Tammiolaiset ovat purkaneet laivojen pinnalle jääneitä osia muuhun käyttöön. Alusten kerrotaan olevan kuunari Usko ja kaljaasi Uljas. Kaksimastoinen kuunari Usko rakennettiin Kymin Syvässalmessa tammiolaisille Vihtori ja Topias Pitkäselle eli "Jooselaisille", rakentaja oli "Ventelin", tammiolaisen eläkkeellä olevan luotsin Vilho Suomalaisen mukaan alus on ollut hylkynä koko hänen muistinsa ajan. Kaljaasi Uljas rakennettiin Vehkalahdella Neuvottomassa August Suntion varvilla. Omistaja oli tammiolainen Mikko Harju. Vuotava alus jäi Honkaluodon eteläpuolelle noin vuonna 1912.

Tammio Honkaluoto 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Tammion ja Västärin välillä, Honkaluodon eteläpuolella.
Puurunkoisen aluksen hylky. Kohde löydettiin vuonna 1993 Kymenlaakson maakuntamuseon tutkiessa Tammion Västarissa sijaitsevaa viikinkiaikaista hautaröykkiötä. Kaivausten yhteydessä päätettiin tutkia myös Västarin itäpuolella sijaitsevan suojasataman pohjaa Tiina Mertasen johdolla. Kipanaisenniemen ja Honkaluodon välinen salmi oli tammiolaisten laivojen talvehtimissatama. Honkaluodon eteläpuolella on kahden puisen aluksen jäänteitä. Tammiolaiset ovat purkaneet laivojen pinnalle jääneitä osia muuhun käyttöön. Alusten kerrotaan olevan kuunari Usko ja kaljaasi Uljas. Kaksimastoinen kuunari Usko rakennettiin Kymin Syväsalmessa tammiolaisille Vihtori ja Topias Pitkäselle. Kaksimastoinen kaljaasi Uljas rakennettiin Vehkalahden Neuvottomassa August Suntion varvilla. 56 tonnin Uljaan omisti tammiolainen Mikko Harju. Vuotava alus on tuotu Kipaisenniemen edustalle ja se on jäänyt hylyksi n. vuonna 1912.

Vepsu (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Kuorsalosta itään, Vepsun lounaispuoli
Puualuksen hylky, noin 12 metriä pitkä, pahoin hajonnut, mahdollisesti tammea.

Kattilasaari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Pakaskerin ja Honkasen välissä, Pakaskerin länsipuolella.
Pahoin hajonnut puualuksen hylky, rakenneosia useiden kymmenien metrien laajuisella alueella. Hylyn pituus on 20- 24 metriä ja leveys yli 5 metriä, perän korkeus pohjasta n. 1,5 metriä. Hylky on kahtena kappaleena, hautautunut osittain hiekkaan, köli ja kaksi mastonreikää havaittavissa, oikeanpuoleinen kylki paremmin säilynyt. Hylky on tasasaumainen ja rakennettu mahdollisesti lehtikuusesta tai männystä, tammikaaret. Hylyssä on havaittavissa mm. ankkuri ja myllynkivi.

Uolio (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Uolionselän länsiosassa olevan Uolion saaren kaakkoispäässä olevien kahden niemen välissä, läntisemmän niemen rannassa noin kahden metrin syvyydessä.
Puisen aluksen hylky. Jäljellä olevan osan leveys kolmisen metriä ja pituus n. 15 metriä, puuaines ilm. mäntyä. Lautojen kiinnityksessä käytetty puutappeja ja rautaniittejä. Laudat ovat n. 30 cm leveitä ja 4-5 cm paksuja. Perästeevi on paikallaan. Saaren rantaan nostettu hylystä yksi lauta ja polvimainen rakenneosa, joka on työstetty melko kömpelösti.
Kymenlaakson maakuntamuseo on tehnyt tarkastussukelluksen hylylle 1994. Hylky vaikutti tasapohjaisen proomun jäänteeltä.

Lapuri 1 (1094) (Alusten hylyt)
Keskiaikainen; Kohde sijaitsee Virolahden sisäsaaristossa Lapurin saaren pohjoispuolella Lapurin saaren ja Siikasaaren välisessä salmessa noin kuuden metrin syvyydessä.
Paikalla on hauras limisaumaisen puisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 13 m ja leveys 4,4 m. Rakennusmateriaali on tammi, mutta hylyssä on myös havupuuosia. Alus on ollut kevytrakenteinen ja matala.
Hylky löytyi 1976. Hylky ajoitettiin rakenteen ja ensimmäisten radiohiiliajoitusten (1977) perusteella 900 -luvulle eli viikinkiaikaiseksi. Hylkyä kaivettiin vuosina 1992 ja 1993. Tutkimusten aikana otettujen näytteiden mukaan hylky ajoittuu todennäköisimmin 1200-luvun viimeiselle neljännekselle.
Hylyn päälle oli kasattu kiviä, mutta ne poistettiin tutkimusten aikana 1990-luvulla. Tutkimusten jälkeen hylky suojattiin harsolla ja sedimentillä.
Hylyltä löydettiin kaivauksissa muun muassa puuesineitä, kankaanpaloja ja metallifragmentteja. Hylyn läheltä löytyi saviruukkuja (esinenro 74113), jotka ovat keskisaksalaista tyyppiä ja ajoittuvat englantilaisen keramiikkatutkija David Gaimsterin mukaan noin vuosiin 1265-1300. Hylyn ympäriltä on löydetty myös kiilleliuskeisia hioinkiviä (esinenro 01393:006,007).
Hylyn alkuperä ei ole selvinnyt. Hylky voi liittyä alueen ruotsalaiskolonisaatioon, sotaretkiin, alueen rannikkopuolustukseen tai kauppaan tai se voi olla tavallinen rannikkoalus. Hylyn alkuperä voi löytyä Suomesta, Ruotsista, Baltiasta tai Luoteis-Venäjältä.
Hylystä on tehty 4 jäljennöstä sen mittojen perusteella.
Lisätietoa:
Salo, Markku. Kiviläjästä viikinkialukseksi. Urheilusukeltaja 4/1977
Alopaeus, Harry. The Lapuri find: https://www.abc.se/~pa/publ/lapuri.htm
Alopaeus, Harry: Virolahden myöhäisrautakautinen alus. Tiedonantoja/reports. SMM 1984
Alopaeus, Harry 1995: Aspects of the Lapuri Find. Shipshape, Essays for Ole Crumlin-Pedersen.
Ericsson, Christian H. Viking ship remnants in eastern waters. The Maritime Museum; Annual Report 1977
Hölttä, Maria: Virolahden viikinkiaiheisen hylyn tutkimukset kesällä 1992. Urheilusukeltaja 1/1993
Hölttä, Maria: Virolahden viikinkiaikainen hylky 1992 tutkimusten valossa. Kymenlaakson museotiedote 1/1993
Vaheri et al. Hylkyjä Suomenlahdella ja Saaristomerellä. Hämeenlinna: Karisto 1996
Wessman, Stefan. Ship Fragments On The Seafloor – What do we know about medieval seafaring in Finland? Teoksessa: Hortus novus : fresh approaches to medieval archaeology in Finland. Turku: Suomen keskiajan arkeologian seura 2007. s.140-150
Tikkanen, Sallamaria: Suomen merimuseon kenttäkuulumisia kesältä 1998. Sukeltaja 5/1998
Mertanen, Tiina: Hylkyjä merenpohjassa ja paperilla, Sukeltaja-lehti, 5/1998
Mökkönen, Teemu: Virolahden Lapurin hylyn ajoitus ja yhteys paikalliseen asutushistoriaan. Suomen Museo 2005
Mökkönen, Teemu: Virolahden Lapurin hylky. Teoksessa Yrjö Kaukiainen (toim.), Kymenlaakson historia I, Jokilaakso ja rajamaa esihistoriasta 1810-luvulle. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2012. s. 152.

Korpisaaren hylyt (Alusten hylyt)
Historiallinen; Alue sijaitsee Virolahden Korpisaaren sekä Hämeenkylän välillä ja ympäristössä, Rautalanselän Hellänlahdella.
Kahden hylyn rykelmä, hylyt vierekkäin (pohjoisempi/eteläisempi), ns. kiviparkkoja. Tiedot hylystä perustuvat viistokaiutusmateriaaliin. Pohjoisemman hylyn muoto on pyöreäreunainen ja soikeahko, pituus noin 25 metriä ja leveys noin 7 metriä. Hylky erottuu viistokaikumateriaalissa kivilastin perusteella, lasti on suorakulmaisia kiviä, jotka on ladottu päällekkäin. Kerroksia on mahdollisesti kolme tai neljä.
Löytöpaikalla tiiltä, kiviä ja ruukku (SMM280:1).
Korpisaaren ympäristöön tiedetään upotetun noin 27-30 kivien kuljetusalusta, parkkaa, jotka olivat suomalaisten sekä paikallisten venäläisten omistuksessa. Aluksia upotettiin kahteen otteeseen. 20.6.1855 Rautalanselälle purjehti kaksi englantilaista fregattia ja yksi höyrylaiva. Ne lähestyivät ensin Pyterlahden louhosta, mutta kääntyivät sitten vastapäiselle rannalle, jossa upottivat kolme kiviparkkaa, sen jälkeen kun näistä oli riistetty purjeet (Favorin 1992, 11).
Kolme päivää myöhemmin juhannuksen aikaan, höyrykorvetti Magicienne purjehti Hellänlahden ja Pajulahden edustalle, jonne oli ankkuroituna kolmisenkymmentä parkka-alusta lastattuna graniitilla. Aluksen miehistö poltti kiviparkat niiden ollessa ankkurissa.
Hylkyjen alue matalassa lahdessa muodostaa vedenalaisen maiseman, joka on muodostunut kulttuuristen tekijöiden vaikutuksesta.
Muinaisjäännösalueen rajaus on tehty arkeologisen inventoinnin mukaan. Alueen läntisen pään rajauksen varmistaminen vaatisi vielä meriarkeologisen inventoinnin. Hylkyjä on todennäköisesti enemmän, kuin v. 2018 inventoinnissa havaittiin.

Pakkala 1 (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Korpisaaren kaakkoispuolella, vieressä toinen hylky (1097; Pakkala 2.)
Tammesta valmistettu n. 20m pitkä (jäljellä n. 20m) alus, ainoastaan pohja on jäljellä. Ei lastia ainoastaan jotain kalkkikiven tapaista kiveä. Aivan rannassa, matalalla vedellä hylky on osittain pinnan yläpuolella

Pakkala 2 (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Korpisaaren kaakkoispuolella, vieressä toinen hylky (1096; Pakkala 1.)
Männystä valmistettu yli 20 metriä pitkän aluksen hylky, josta on jäljellä vain pohjaosa. Hylyssä ei ole lastia.

Klamilanlahti (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky aivan rannassa Klamilanlahden luoteispohjukan lounaisrannalla
Mäntypuinen laivan hylky (proomu?), arvioidut mitat 12x2,5 metriä.
Hylyn pohja on ainakin osittain ehjä, toinen syvemmällä oleva laita on vielä pystyssä. Alus on ollut kalkkilastissa (?) ja lasti on ilmeisesti tyhjennetty, koska laidan ulkopuolella on kasa kalkintapaista ainetta (köntit ovat noin nyrkinkokoisia ja sitä pienempiä). Hylyn perä tai keula on ilmeisesti ollut tasainen (hylyn leveys on mitattu joko perästä tai keulasta).

Lapuri 2 (1106) (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Sijaintipaikka on Lapurin saaren länsipään luona, jyrkästi laskeutuvassa hiekkarinteessä.
Paikalla on puurunkoisen aluksen jäänne pahoin hajonneena. On havaittavissa mm. kaaripelkkoja pääosin hiekkaan hautautuneina. Kymenlaakson maakuntamuseo organisoi paikalle tarkistuskäynnin 1993. Yhden pohjatukin vahvuudeksi mitattiin 17 x 13 cm. Osassa kaaria oli nähtävissä loveuksia laitalaudoitusta varten, alus on ilmeisesti ollut limisaumainen. Puulaji on mahdollisesti mänty.

St.Maria (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kotkan edustalla Ruotsinsalmessa, Lehmäsaaren pohjoispuolella ja Kukourinkarin kaakkoispuolella.
Puinen hylky on hajonnut pohjalle. Pohjan viistokaikuluotauksessa irtonaisia hylyn osia havattiin noin 300 neliömetrin alalta karikon reunassa. Hylyn oletetaan olevan venäläinen fregatti Sankt Maria, joka ajoi karille ja upposi lähelle rantaa Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa vuonna 1790.
Alus oli noin 40 metriä pitkä ja 9,5 – 10 metriä leveä, kahden ruumakannen ja yhden patterikannen fregatti, josta on jäljellä vain kohtuullisen hyvin säilynyt keula.
Lisätietoa:
Vaheri et al. Hylkyjä Suomenlahdella ja Saaristomerellä. Hämeenlinna: Karisto 1996
Jägersköld, Stig. Ruotsinsalmi, Kustaa III:n meritaistelut 1788-1790. Keuruu: Otava 1990

Haikkulainen (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kotkassa Kuutsalon ja Lehmäsaaren välissä, Haikkulaisen eteläpuolella pintakiven ja matalikon kohdalla
Puuhylky, jonka pituus on noin 10 m ja leveys noin 4,5 m. Alus on ollut rakenteeltaan tasasaumainen ja rakennettu mahdollisesti tammesta. Hylky on hajonnut matalaan veteen. Keskiosassa on suurehkoja kiviä ja peräosassa tiiliä. Kaaret ja pohja ovat säilyneet ainoastaan kivien alla. Kaarien väli on noin 20 cm. Kaarien vahvuus on 15 x 10cm. Laitalautojen leveys on noin 30 cm.

Kirkonmaa Reitaviikki (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kirkonmaan itärannalla, Kirkonmaan ja Reitaviikinkarien välisessä salmessa.
Mäntypuinen tasapohjaisen lotjan hylky, pituus n. 10 m ja leveys 5 m., lastina ollut tiiliä ja kiviä

Itäkarit (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kotkan ulkosaaristossa Haapasaaren itäpuolella, Itäkarien lounaisen ja keskimmäisen karin välisessä matalassa salmessa.
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky. Rakennusaine on mahdollisesti tammea.

Udema Ingeborg (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylyn sijaintipaikka on Kotkansaaresta itään, Pirkköyrin saaren eteläosan länsipuolella.
Kyseessä on puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 30 metriä. Laivasta on jäljellä köli, kaaret ja osa pohjalaudoitusta. Hylyssä on havaittavissa tiilikasa laivassa olleen uunin kohdalla.
Hylyn on oletettu olevan Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa vuonna 1790 uponnut ruotsalainen Udema -tyypin soudettava saaristofregatti Ingeborg (pituus 34 m, leveys 7 m, aseistus 12 tykkiä), koska Tukholmassa Sjöhistoriska Museetissa esillä olleessa taistelukartassa Pirköyrin lähelle on tehty merkintä tästä aluksesta. Aluksen suunnitteli laivainsinööri Fredrik af Chapmanin ja se valmistui Djurgårdsvarvetin telakalta vuonna 1776.
Aluksen tykit olivat erikoisesti aseteltuja: kaksi suurinta keulassa, kahdeksan keskellä ja kaksi perässä. Komentajana toimi luutnantti Carl Johan Munck. Ingeborg sai taistelun aikana useita osumia vesirajan tuntumaan. Alukseen osui polttokuula, joka sytytti sen tuleen. Ingeborg hinattiin taistelulinjan taakse ja jätettiin Pirkköyrin karille.
Hylky on ollut tunnettu 1960-luvulta lähtien. Hylkyä on dokumentoitu 1972 (Ilpo V. Salmi, Leo ja Camilla Jolkkonen). Hylystä tehtiin luonnospiirros.

Shebekki Proserpina (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Lehmäsaaresta pohjoiseen, Lehmäsaaren ja Kukourinkarin välisellä alueella sorapohjalla karikon tuntumassa.
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky, jonka runko on hajonnut useampaan osaan. Suurimman osakokonaisuuden, joka on mahdollisesti aluksen oikea kylki, pituus on noin 30 metriä. Välittömästi sen jatkeena on 7 metriä pitkä osa. Hylyn leveys on suurimmillaan noin 8 metriä.
Museoviraston Harry Alopaeus sukelsi hylyllä 1979. Hän päätteli aluksen olleen suurehko ehkä 38 metriä pitkä ja 8 - 9 metriä leveä suhteellisen nopea purjealus, jolla on ollut tykkejä pääkannella ja kevyehkö puolikansi. Kotkalainen sukeltaja Kalevi Lindström sukelsi hylyllä 1989 tehden luonnospiirroksen hylystä. Hän havaitsi aluksen rakenneosissa muun muassa tykkiportteja, kannen polvia ja yhden mastonkengän, jonka ulkomitat ovat 65 x 65 cm ja syvennyksen mitat 35 x 35 cm. Hylyn lähellä keulan oikealla puolella havaittiin yksi tykki, jonka pituus on noin 3 metriä.
Aluksen on oletettu olleen venäläinen shebekki Proserpina (pituus 37 m, leveys 10 m, aseistus 28 tykkiä), joka valmistui 1789 Pietarin kaleeritelakalta ja upposi Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa 1790. Alusta komensi insinöörikapteeni Oppermann ja sitä voitiin liikuttaa sekä purjeiden että airojen avulla. Erään venäläisen taisteluraportin mukaan Proserpina antautui ruotsalaisille, jotka hinasivat aluksen matalikolle, totesivat huonokuntoiseksi ja polttivat. Toisen tiedon mukaan Proserpina menetti taistelussa takilansa, joutui sekasorrossa tuuliajolle taistelulinjojen väliin ja ajautui karille. Ruotsalaiset todennäköisesti upottivat vahingoittuneen aluksen taistelun jälkeen.
Hylky havaittiin Kymenlaakson maakuntamuseon 1992 GTK:lla teettämässä viistokaikukartoituksessa. 1998 teetetyssä Oy Baltic Eye Ltd:n kartoituksessa kohdetta ei saatu näkyviin aivan karikon vieressä olevan sijainnin takia.

Lehmäsaari pohjoiskärki (Alusten hylyt)
Historiallinen; Lehmänsaaren pohjoiskärki, rantavedessä
Ison sota-aluksen hylky levinneenä pohjalle. Palaneiden rakenneosien joukossa iso tykki hiekkaan painuneena, vain takaosa näkyvissä. Laajalla alueella polvia, kaaria ja lautaa. Viistokaikukuvien mukaan hajonneita hylynosia on n. 750 neliömetrin alueella, alueen ulkoreunat ovat n. 30 x 30 m, suurin keskittymä oli n. 15 x 15 m alueella. Kyseessä on mahdollisesti everstiluutnantti Cronstedtin raportissaan kaksi vuotta Ruotsinsalmen taistelun jälkeen mainitsema räjähtänyt shebekki.
Kotkan kaupungin museolautakunnalle talletetut esineet 67099:1-3 (plokin välilevy, ruukku ja vaakakuppi) ovat todennäköisesti tältä kohteelta nostettuja.

Luotsi-Kuusinen (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kuusisen lounaispuolella, Kuusisen lounaiskärjestä kohti Pikku Varissaarta.
Palaneen puualuksen hylky, jonka pituus on 39 m ja leveys 10 m. Masto (pyöröpuu) sijaitsee n. 6 metrin päässä keulasta. Rungon kaarien leveys 40 cm.
Vuonna 2018 alueella tehtiin sukelluksia rakennushankkeeseen liittyen (Kotkan Juha vainion kadun hankealueen arkeologinen vedenalaisinventointi. Nordic Marine Group Oy, Eveliina Salo ja Maija Huttunen, projektinrof-27:2018. 16.5.2018). Kohteen tiedot tarkentuivat seuraavasti: Hylky sijaitsee 85 metrin päässä pengertiestä. Hylky makaa kölillään styyrpuurin puolen kyljelle kääntyneenä. Keula osoittaa kohti pohjoista. Alus on tasasaumainen ja se on valmistettu männystä. Peräranka on pystyssä ja siinä jäljellä yksi rautainen peräsimen kannatin. Rangan yläosaa ei ole jäljellä. Aluksen peräosassa kyljet ovat revenneet irti perärangasta. Peräpeilistä ei vaikuta olevan osia jäljellä.
Ainakin kaksi typpiporttia on näkyvissä styyrpuurin puolen kyljessä aivan merenpohjan tasossa. Toisen tykkiportin sisäpuolella on avaamiseen käytetty rautalenkki. Todennäköisesti styyrpuurin puolen kylki ja hylyn pohja ovat hyvin säilyneet sedimentin sisällä. Paapuurin puolen kylki on alimmilta näkyviltä osiltaan hyvin säilynyt. Kaarirakenne on jykevä. Alus on rakennettu kaaret aivan toistensa viereen asentamalla. Sisäpuolella on lisäksi kylkiä tukevat v-rakenteet.
Kansirakenteita ei ole jäljellä, mutta kantta kannatelleet massiiviset polvet ovat osittain paikoillaan. Irronneita polvia makaa myös hylyn sisällä. Keula on ulkopuolelta ilmeisesti vahvistettu metallilaatoilla. Keularanka on paikoillaan kiinni kölissä ja alemmat kylkilaudat ovat siinä edelleen kiinni. Rangan yläosa on katkennut irti. Sikoköli on osittain näkyvissä keulasta alkaen. Tutkimuksen yhteydessä ei tehty havaintoja mastosta tai takiloinnista. Kylkilautoja on romahtaneena hylyn sisällä ja ulkopuolella.
Hylyn sisällä on joitain suurempia krustittuneita rautakeskittymiä, joista ei saatu selvää, mitä ne ovat. Mitään esineistöä ei havaittu hylyn sisällä tai sen ympäristössä. Alukseen mahdollisesti jäänyttä esineistöä voi olla säilyneenä esimerkiksi rungon sisällä sedimenttiin ja puutavaraan peittyneenä.
Merkkejä tulipalosta on vaikea todentaa, mutta on mahdollista, että alus on palanut. Ainakin se on ylemmiltä osiltaan erittäin pahasti hajonnut.
On mahdollista, että vuoden 1968 hylkyilmoituksen ”pyöröpuu” viittaisi alueella esiintyviin tukkeihin. On myös mahdollista, että mastoa ei löydetty tämän tutkimuksen yhteydessä tai se on ajelehtinut kauemmas.
Vuoden 2018 esitutkimusvaiheessa löydettiin kartta Ruotsinsalmen vuoden 1790 taistelun alusten sijainneista, jossa Kuusisen rantaan on merkitty venäläisalus. On mahdollista, että kyseessä on sama alus. Joka tapauksessa kyseessä vaikuttaa olevan sota-alus. Hylyn tarkempi identifiointi ja iän määrittäminen vaativat jatkotutkimuksia.

Pirköyri (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylyn sijaintipaikka on Kotkansaaresta itään, Pirköyrin luoteiskärjen lähellä saaren pohjoispuolella. Hylyn kerrotaan olevan lähellä rantaa muutaman metrin syvyisessä vedessä.
Kyseessä on puurunkoisen aluksen hylky, joka on painunut pohjasedimenttiin. Hylyn kaaren päät ovat näkyvissä.
Hylyn on oletettu olevan venäläinen kaleeri, joka on uponnut Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa 1790. Oletus perustuu Tukholmassa Sjöhistoriska Museetissa 1970-luvun alussa nähtyyn taistelukarttaan, johon on merkitty venäläisen kaleerin hylky Pirköyrin luoteiskärkeen.

Lehmäsaaren länsiranta 2 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Lehmäsaaren länsirannassa saaren keskivaiheilla.
Paikalla on pahoin hajonneen tasasaumaisen puurunkoisen hylyn jäänteitä. Aluksen styyrpuurin puoli on romahtanut meren pohjalle. Aluksen säilynyt kansitaso nousee noin yhden metrin korkeudelle meren pohjasta. Aluksesta on jäljellä myös pystyssä seisova keularanka sekä perärankaa pystypolvineen. Lisäksi on säilynyt kaaria, sisä- ja ulkolaudoitusta, irtonaisia rakenneosia sekä osa, jossa on havaittavissa klyysiaukko. Lisäksi kohteelta löytyy kaluuna, nihti, rikkoutuneita tynnyreitä, köysivarasto sekä hajonnut tiiliuuni. Pohjalla aluksen ulkopuolella on muun muassa kaaria, laudoitusta ja polvia. Pohjalaudoitus, sikoköli sekä muut mahdollisesti jäljellä olevat alemmat rakenteet ova hautautuneet sedimenttiin. Hylyn paapuurin puoleiseen laitaan on takertunut kalastusverkkoa.
Hylyn pituus on arviolta noin 20 metriä ja leveys noin 5 metriä.
Hylyn jäännökset viittaavat venäläiseen kaleeriin ja kyseessä on mahdollisesti vuonna 1775 valmistunut Tikhvin (pituus 43 m, leveys 6 m, aseistus 18 tykkiä), jota komensi kapteeniluutnantti Kurganov. Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa vuonna 1790 navakka tuuli painoi kaleereita kohti Lehmäsaarta. Kurganov yritti ohjata alusta poispäin saaresta, mutta vaurioitunut Tikhvin täyttyi vedellä. Aluksen miehistö pelastautui osittain Lehmäsaareen. Taistelun päätyttyä saarella oli yli 3000 venäläistä sotilasta, jotka jäivät ruotsalaisten vangeiksi.
Lehmäsaaren rannassa on tiedetty pitkään olleen hylky, mutta sijainti ei ole ollut tiedossa. Ora Patoharjun muistiinpanojen mukaan Urheilusukeltajat ry tutki 1958 Kotkan Lehmäsaaren rannassa olevia hylkyjä. Sukeltaja Leo Jolkkonen kertoi Lehmäsaaren länsirannassa havaitun hylyn osia 1980-luvulla, jolloin hän oli tekemässä St.Nikolai -hylyn tutkimuksia. Kymenlaakson maakuntamuseon 1990-luvulla organisoimissa viistokaikukartoituksissa hylkyä ei havaittu, koska kartoitus ei ulottunut lähelle rantaa. Kotka Divers paikansi hylyn 2006. Hylky on aivan lähellä (25-50 m) saman seuran 2004 hieman etelämpää paikantamaa hylkyä (nro 2442, Lehmäsaaren länsiranta 1). Museovirasto teki 7.6.2006 tarkastussukelluksen 2006 löytyneelle hylylle. Suomen meriarkeologinen seura ry kuvasi ja 3D-mallinsi hylyn 2023. Seura olettaa, että hylkykohteet 1121 ja 2442 ovat saman aluksen osia.

Tiutinen 1 (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Tiutisen kaakkoisranta
Puualuksen hylky, jonka pituus on 15,6 m ja leveys 4,3 m. Hylky on tasasaumainen, kylkilaudoituksen paksuus 4 cm ja leveys 27 cm (mitattu pohjalta perästä), kaaret ilmeisesti tammea. Vuonna 1987 nostettu kölin keulanpuoleinen osa on mahdollisesti lehtikuusta.
Jäät ovat rikkoneet matalassa olevan hylyn keulaosan n. 1/3 keulasta katsoen, keulapuolen köli nostettu v. 1987, kaaripareja jäljellä 23, pohja näyttää melko laakealta, kaarien jatkeita on irronneina hylyn ympärillä, perän vasemmalla puolella pohjassa on mahdollisesti polvi, perärankaa on pystyssä n. 80 cm verran, ei näkyviä esineitä.

Rankki länsipuoli (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla noin 10 km keskustasta etelään Rankki -saaren pohjoisosan länsipuolella. Sijaintitieto on epätarkka.
Pohjaan hautautuneen tammesta rakennetun aluksen hylky, joka on ilmeisesti ollut upotessaan tiililastissa. Hylky on ilmoitettu Museovirastolle 1997.

Lehmäsaaren luoteiskärki (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kotkan Lehmäsaaresta pohjoiskärjestä noin 300 metriä länteen päin.
Kohde on limisaumaisen kaksimastoisen aluksen pahoin hajonnut sota-aluksen hylky, joka muodostaa kuitenkin yhtenäisen kokonaisuuden. Rakennusmateriaalina on mahdollisesti tammi. Hylky on romahtanut styyrpuurin puoleiselle kyljelleen. Perä on hajonnut meren pohjalle. Aluksessa on ollut peräpeili ja ilmeisesti vain keulassa ja perässä kannet, joissa aluksen tykit lavetteineen ovat sijainneet. Aluksessa on ollut ilmeisesti neljä reelinkitykkiä pyörivillä laveteilla. Tykeistä kolme on edelleen hylyssä lavetteineen. Neljäs reelinkitykki on todennäköisesti hylyn vierestä noin 20 m päästä löytynyt pieni tykki, ilmeisesti nikhaka. Hylyssä on havaittu myös naara-ankkuri, mahdollinen mastonkenkä, mastot ja takilan osia, tiiliuuni sekä irtaimia esineitä.
Hylyn keulan ja perän etäisyys toisistaan on noin 13,5 metriä. Arvioidun keulan korkein rakenneosa nousee noin 1,2 m pohjasta ylös. Hylyn leveys on noin 5,3 metriä.
Kyseessä on mahdollisesti Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa vuonna 1790 uponneen venäläisen tykkijollan jäännökset. Tähän viittaa aluksen rakenne ja löytyneet tykit.
Richard Eller kuvasi hylyn 3D-mallintamista varten 2019. Mallinnus liittyi Suomen merimuseon näyttelyyn Kohtalona Ruotsinsalmi, joka avattiin 2020.
.

Kirvesmatala (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kotkasta Haminaan johtavan väylän varrella ns. Vehkaluodon linjan vieressä paikassa 60 ast 25 6,5N ja 27 ast 1,8 E 0.3 metrin syvyysmerkin itäpuolella
Puuveneen hylky, josta on jäljellä pohjaosa: köli, kaaria ja alimpia laitalautakertoja. Puuaines on mahdollisesti mäntyä. Laudat on kiinnitetty toisiinsa rautanauloilla, suurin jäljellä oleva laudan leveys on 20 cm ja paksuus n. 2 cm. 5 cm paksut kaaret kiinnittyvät lautoihin puutapein. Kaaret on kiinnitetty köliin rautanauloin/pultein.

Kuusisen jaala (Alusten hylyt)
Historiallinen; Kotka Kuusinen n. 20m rannasta ja 50m Kuusisen Pengertiestä
Kalkkijaalan hylky, jonka arvioidut mitat n. 28m x 8m, korkeus n. 1.5m, aluksen syvyys 2.20 lastin päältä. Hylky makaa N-S suunnassa (keula N?), sen vieressä on toinen hylky n. 10m etelään.
Vuonna 2018 alueella tehtiin vedenalaisinventointia rakennushankkeeseen liittyen (Kotkan Juha vainion kadun hankealueen arkeologinen vedenalaisinventointi. Nordic Marine Group Oy, Eveliina Salo ja Maija Huttunen, projektinrof-27:2018. 16.5.2018). Kohteet tiedot tarkentuivat seuraavasti:
Hylky sijaitsee 60 metrin päässä pengertiestä. Hylky on ilmoitettu museovirastolle vuonna 1975 (Kuusisen rannan tutkimuskertomus vuodelta 1975). Kertomuksen liitteenä on mm. Harry Alopaeuksen piirros hylystä. Alopaeuksen piirros hylystä on kuvaava. Hylky makaa (oletettavasti) perä kohti pohjoista. Hylyn peräosasta on irronnut osia ja sen ulkopuolella on irtonaista puutavaraa runsaasti. Hylky makaa tasaisella pohjalla ja koko on noin 26,5 x 9,5 metriä.
Hylyssä on sisälaudoitus ja kaaret ovat osin pareittain. Alus on tasasaumainen. Keula- ja perärangat ovat paikoillaan, mutta kylkilaudat ovat irronneet rangasta. Hylyn sisällä on hajonnut puinen tynnyri. Hylyn päällä on nipussa muutamia tukkeja, jotka ovat mahdollisesti osa lastia tai uponneet sattumalta hylyn päälle. Hylyn sisällä on myös kiviä, jotka voivat olla osa lastia, esimerkiksi rakennuskiviä tai päätyneet hylkyyn myöhemmin. Hylyssä on runsaasti näkyvissä kalkkia.

Mossaholmen (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Långön -saaren itäpuolella olevan pienemmän saaren itärannalla, rantaviivasta 20 -30 m:n päässä, Mossaholmsgummorna -luodoista lounaaseen.
Pahoin hajonnut puisen aluksen kyljen osa sekä keularanka. Yhtenäisen osan pituus on noin 8 metriä ja leveys noin 5 metriä. Ulko- ja sisälaudoitus sekä kaaret ovat tammea. Kaularangan osan pituus on 4,7 metriä ja ulkolaitalankun poikkileikkausmitat ovat 25 cm x 8 cm. Kylkikaarten vahvuus on 20 x 20 cm, kaarivälit 10 cm:stä 5 cm:iin. Kansipalkkien leveys on 15 cm. Kylkikaarissa on joitakin rautapultteja. Laidanosan keskivaiheilla on paksun ruosteen peittämä rautaesine. Irrallisia puuosia siellä täällä hiekkapohjalla sektorissa N-E.
Kotkalainen Kalevi Lindström teki hylylle tarkistussukelluksen elokuussa 1990. Ilmeisesti saman hylyn osia on tarttunut kalastajan verkkoihin kesällä 2003 ja 2004. Vuonna 2004 löytynyt osa vietiin Kymenlaakson maakuntamuseoon. Kyseessä oli 72 cm pitkä, kolmionmuotoinen puuosa, jossa oli jäljellä yksi puutappi ja päissä pyöreät reiät. Osa dokumentoitiin ja annettiin takaisin löytäjälle.

Storsundsuddenin hylky (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Munapirtistä lounaaseen, Storsundsuddenin ja Svartholmenin välillä.
Puisen purjealuksen hylky.

Aholankulma (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Pyhältö, suossa.
Löydetty suon kuivatusojasta, kaksi kokonaista hirttä sekä kolme katkennutta, hyvin säilyneet puut olivat 15 cm paksuja ja n. 4m pitkiä, löytö sijaitsi 40cm:n rahkasammalkerroksen ja sen alapuolella olevan maatuneen turpeen rajapinnassa, puista kaksi sijaitsi vierekkäin, ja kolmas oli n. 20cm päässä edellisistä, puuaines oli mäntyä, on mahdollista että osa kokonaisuuteen kuulumeista puista on kaivettu ylös ojituksen ensimmäisessä vaiheessa. Löytöön kuuluvien puiden käyttötarkoitusta on vaikea määrittää, mutta koska löytöpaikalla on vielä 1930-luvun peruskartassa soistuva lämpare, lienee kysymyksessä kopukka eli lautta, joka on koottu ilman metalliosia siten, että kantavat rungot on sidottu yhteen laitoina olleiden tukinpuolikkaiden läpi asennetuilla sidepuilla.

Kaapsaari (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Haminan (aiemmin Vehkalahtea) Kaapsaaren ja Metsäluodon välissä matalan karikon kupeessa n.2-3 m syvyydessä.
Pohjaan levinneet tammisen aluksen jäänteet n. 20x10 m alueella. Jäljellä osa kaaria ja pohjalankutusta, joiden alla on ilmeisesti katkennut osa köliä. Pohjalankutuksen leveys 50 cm, paksuus n. 4-5 cm. Kaarten korkeus n. 25 cm, leveys n. 15 cm, väli 20 cm. Kohteella on melko tukevia veistettyjä parruja sekä ohutta, leveää (n. 3 cm paksua ja 40 cm leveää) tammilautaa, jossa tappien kohdat ovat voimakkaasti syöpyneet. Alueella on myös irtonaisia polvia ja muita muotokappaleita. Matalassa, alle 2 m syvyydessä on aluksen peräranka, jonka alapään leveys on yli 50 cm. Aluksen köli on lähes varmasti ollut pyökkiä. Vaikuttaa siltä että alusta on uppoamisen jälkeen purettu pinnalta käsin.

Lehmäsaaren länsiranta 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla lähellä Lehmäsaaren länsirantaa hiekkarinteessä 4-10 metrin syvyydessä.
Puisen noin 20 metriä pitkän aluksen hylky lepää oikealla kyljellään osittain hiekkaan hautautuneena rinteessä keula kohti Lehmäsaaren rantaa. Hylky on suurin piirtein linjassa saaressa olevan linjataulun ja rannassa olevan ison kiven kanssa. Runko on koillis-lounaissuunnassa. Vasen kylki ja kaaret sekä osa kölipuuta ovat näkyvillä. Aluksen päällä on jonkin verran irrallisia rakenteita, perässä enemmän. Varsinaisia takilan osia ei havaittu, mutta kyseessä on mahdollisesti purjealus. J. Pukki arvioi aluksen olevan 1700-luvun lopulta tai 1800-luvun alusta.
Suomen meriarkeologinen seura ry kuvasi ja 3D-mallinsi hylyn 2023. Seura olettaa, että kohteet 1121 ja 2442 ovat saman aluksen osia.

Vekaranjärvi Muukonlahti (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Veneen hylky sijaitsee Vekaranjärven eteläosassa Muukonlahden itäreunalla noin "polvensyvyisessä" vedessä.
Polvensyvyisestä rantavedestä löytynyt veneen pohjaosa, jossa on nähtävissä puutappeja. Vene on hajonnut irrallisiksi laudoiksi, ja sen osia (kaaria) on tuotu rantaan.

Eteläinen Kuosankari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan Kirkonmaanselällä Eteläinen Kuosankari -nimisen karikon länsireunassa. Karikko sijaitsee kauempana merellä.
Paikalla on pahoin hajonnut puurunkoisen aluksen hylky noin 7-10 metrin syvyydessä. Hylystä on jäljellä pohjaosan rakenteita. Hylky on tasasaumainen ja pohjatukit ovat hyvin tiheässä. Rakenteiden päällä on noin 10 metriä pitkä kappale sikoköliä, jossa on havaittavissa yksi mastonkenkä. Hylyn osia saatta olla syvemmällä lisää.
Mastonkengästä on 2008 nostettu raha, joka on niin pahoin kulunut, ettei siinä ole havaittavissa vuosilukua tai muita merkintöjä. Raha on Suomen merimuseon kokoelmissa numerolla SM212009:1.

St.Nikolai (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kotkansaaresta etelään Kuutsalon ja Mussalon välillä Kotkaan johtavan pääväylän lähellä. Hylyllä on muinaismuistolain perusteella 1976 määrätty suoja-alue. Suoja-alueella sukeltamiseen tarvitaan Museoviraston lupa.
Purjealuksen hylky, jota pidetään Venäjän saaristolaivaston soutufregatti St. Nikolaina. Kolmimastoinen 38 tykin fregatti edusti uutta alustyyppiä. Aluksen pituus oli noin 40 metriä ja leveys 9,75 metriä. Aluksen kaaritus on tammea ja kylkilankutus lehtikuusta.
Hylyn keulamasto on paikallaan katkenneena, keskimasto on poikittain kannella, perämastosta on jäljellä alaosa. Alus on ollut varustettu keulakuvalla. Keula on ollut kaksikerroksinen ja tykit ovat sijainneet ylimmässä kerroksessa. Hylystä purettuja tai sortuneita osia on perän ympärillä ja keulan vasemmalla puolella. Hylyn oikean kyljen ulkopuolella eli hylyn pohjoispuolella on irto-osia yli 500 neliömetrin alueella.
Hylky löytyi 1948, kun Merenkulkulaitos teki väylänparannusta varten luotausta Kotkan edustalla. Kotkan kaupunki lähetti kypäräsukeltajan tarkastamaan luotaushavaintoa. Sukeltaja näki 17 metrin syvyydessä lepäävän suuren kokonaisen sotalaivan tykkeineen. Hylyn tiedettiin liittyvän Ruotsinsalmen meritaistelun tapahtumiin. Kotkan edustalla käytiin Ruotsin ja Venäjän välisen Kustaa III:n sodan yhteydessä meritaistelut vuosina 1789 ja 1790. Näistä jälkimmäinen oli Ruotsin merisotahistorian suurimpia voittoja. Venäläiset menettivät tuhansia miehiä ja yli 60 laivaa uponneina ja sotasaaliiksi otettuina. Ruotsin tappiot jäivät pienemmiksi. Yksi taistelun keskeinen tapahtuma oli St.Nikolain uppoaminen miehineen. Löytynyt hylky sijaitsi alueella, jossa meritaistelu oli ollut kiivaimmillaan ja jossa venäläisten suurimmat alukset muodostivat taistelulinjan keskustan. Hylky on myös hautapaikka.
Hylky haluttiin saada pikaisesti kokonaisena nähtäville. Sitä yritettiin nostaa 1953 yrityksessä onnistumatta. Hylystä nostettiin keulakuva, peräsin, kaksi mastoa, vinssilaite sekä paljon erilaista pienempää esineistöä. Vanhoja hylkyjä suojaava muinaismuistolaki ei ollut vielä voimassa eikä meriarkeologisen tutkimuksen menetelmiä ja systemaattista dokumentointia tunnettu.
Hylyn järjestelmällinen mittaaminen ja piirtäminen aloitettiin 1960-luvun alussa. Toiminta liittyi Suomen meriarkeologisen tutkimuksen aktiiviseen kehitysvaiheeseen, jossa hylyistä kiinnostuneet sukeltajat tekivät yhteistyötä museoväen kanssa. Hylkyä tutkittiin myös 1970- ja 1980-luvuilla. Hylystä on tutkimusten yhteydessä eri vuosina nostettu runsaasti esineitä, muun muassa matkaikoneita, kuparisia kopeekkoja 1770-1780-luvuilta, kahvikuppeja, hiottuja viinilaseja ja muita astioita, viinipulloja, nahkaisia jalkineita, kengänsolkia, nappeja, tiimalaseja, navigointivälineitä ja muita työvälineitä. Esineistöä on Museoviraston Suomen merimuseon ja Kymenlaakson museon kokoelmissa.
Hylky kuvattiin ja 3D-mallinnettiin (Richard Eller) 2019 Suomen merimuseon Kohtalona Ruotsinsalmi -näyttelyä varten.

Eistinkuohuva (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Summanlahdesta etelään, Kuuttinki -saaresta itään, Eistinkuohuva -matalikon länsilounaispuolella.
Kyseessä on 40 metriä pitkä ja 10 metriä leveä puurunkoisen siipirataslaivan hylky, joka nousee pohjasta noin 3 metriä. Hylkyä on ilmeisesti purettu ennen tai jälkeen uppoamisen. Siipirattaissa on vain akselit jäljellä. Keskilaivan hyttirakenteet ovat osaksi poissa ja kantta puuttuu. Savupiipusta on jäljellä osa. Hylyn keula on ehjä ja keulapuu ja peräsin ovat paikoillaan.
Kohde havaittiin Geologian tutkimuskeskuksen tekemässä viistokaikuluotauksessa 2010. Luotaus tehtiin kaapelihankkeen yhteydessä. Museovirasto teki kohteelle tarkistussukelluksen syksyllä 2010 ja videokuvasi hylkyä.
Hylky saattaa olla siipirataslaiva Örnsköld,joka upposi 17.7.1860 Kotkan lähistöllä Ruotsinsalmessa. Alus oli rakennettu Ruotsissa Karlskronassa 1839. Alus oli aloittanut liikennöinnin Helsinki - Pietari -linjalla keväällä 1860.

Korsnäs 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhtää Korsnäs 2 sijaitsee valtatie 7:n ja Munapirttiin menevän tien risteyksestä noin 3,4 km etelään. Kohde sijaitsee merelle työntyvän niemen länsipuolella suojaisessa poukamassa.
Kohde on pienellä ja melko tasaisella terassilla, jonka lounaispuolella maa viettää mereen. Alueella kasvaa havupuita. Maaperä on karkeaa hiekkaa. Terassin koillispuolella on melko laaja kuoppa, joka voi olla ihmisen tekemä. Kuopan pohjalla kasvaa ainoastaan saniaisia ja sammalta. Puita ei kuopan kohdalla kasva. Maaperä täällä on multaa ja hyvin hienoa hiekkaa.
Suurin osa esineistä on löytynyt kuopan ja mereen viettävän rinteen välissä olevalta kapealta terassilta. Myös kuopan rinteistä on löytöjä. Kohteesta on löytynyt pieni viikinkiaikainen solki, padan haahlat, jääkenkä, pronssipalanen, rautanauloja jne. Löydöt viittaavat rautakauden loppuun tai keskiaikaan.
Kohde on vain vajaat viisi metriä meren pinnan yläpuolella, joten se on ollut rautakauden lopussa/keskiajalla aivan rantaviivan tuntumassa. On mahdollista, että kyseessä on maihinnousupaikka, jossa on yövytty.

Mussalo länsi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoittamat kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1 ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen.
Yksittäiset miilut on viety rekisteriin pääkohteiden alakohteiksi, mikäli ko. kohteet vaikuttavat karttatarkastelun perusteella olevan rakentamattomalla alueella.
Kartoitetuista kohteista 63 sijaitsee Mussalo länsi - alueella.
Dokumentoidut miilut Santalahden ja Niinilahden rannoilla edustavat suorakaiteista miilutyyppiä, jota reunusti yhtenäinen tai katkonainen kaivanto. Miilujen mitat vaihtelevat välillä 9‒12 x 5‒7 x 0,3‒1 m. Santalahden ja Niinilahden miilut ovat ns. lamamiiluja ja niille on ominaista maaston korkeuskäyriin nähden poikittainen sijainti. Miilujen suuri määrä viittaa puuhiilen tuotannon olleen alueella aikoinaan teollista.

Paijärvi (Paiyervi) Pakkanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Paijärven kylän vanhat tonttimaat sijaitsivat Paijärven pohjoispuolella, Vehkjärvelle johtavan tien ja Vehkajoen rajaamalla alueella joen itärannalla sekä ylempänä joen länsirannalla. Nykyinen Lappeenrannantie ohittaa kylän sen itäpuolelta.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Paijärvi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1544. 1540- ja 1550-luvuilla Paijärvellä oli viisi taloa, joista kolme sijaitsi ilmeisesti eteläisemmällä Pakkasen tontilla eli alakylässä ja kaksi pohjoisemmalla Luoman tontilla. 1500-luvun lopulla Pakkasen tiloista autioitui yksi ja koko Luoman kulma jäi täysin tyhjilleen. (Korhonen 1981:430; Rosén 1936: 128-129.)
Luoma asutettiin uudelleen jo 1600-luvun alussa ilmeisesti Pakkasesta käsin, mutta jäi toistamiseen autioksi 1700-luvulla. Tämän jälkeen uusi asutus saapui tontille Ihamaan kylästä käsin. Kruunun luetteloissa tilaluku vakiintui kolmeen 1600-luvulla, ja kylän kaikki kolme tilaa olivat suuria, selvästi pitäjän keskitasoa vauraampia. (Korhonen 1981:430-31.)
Paijärven vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja. Rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Paijärvi (Paiyervi) Luoma (Asuinpaikat)
Historiallinen; Paijärven kylän vanhat tonttimaat sijaitsivat Paijärven pohjoispuolella, Vehkjärvelle johtavan tien ja Vehkajoen rajaamalla alueella joen itärannalla sekä ylempänä joen länsirannalla. Nykyinen Lappeenrannantie ohittaa kylän sen itäpuolelta.
Pohjois-Vehkalahden kylien oletetaan asutetun Lappeen suunnalta. Alue on ollut mahdollisesti jo vanhastaan ”lapveteläisten eräalueena”, ja samalta suunnalta olisi siis saapunut keskiajalla (1300–1400-luvuilla) myös lappeelainen kaskiviljelyasutus. Vaikka asutuksen juuret saattavat ulottua jo varhaiselle keskiajalle, oli varsinaisiksi kiinteiksi kyläyhteisöiksi järjestäytyminen vielä 1500-luvulla kesken. Paijärvi mainitaan ensimmäisen kerran v. 1544. 1540- ja 1550-luvuilla Paijärvellä oli viisi taloa, joista kolme sijaitsi ilmeisesti eteläisemmällä Pakkasen tontilla eli alakylässä ja kaksi pohjoisemmalla Luoman tontilla. 1500-luvun lopulla Pakkasen tiloista autioitui yksi ja koko Luoman kulma jäi täysin tyhjilleen. (Korhonen 1981:430; Rosén 1936: 128-129.)
Luoma asutettiin uudelleen jo 1600-luvun alussa ilmeisesti Pakkasesta käsin, mutta jäi toistamiseen autioksi 1700-luvulla. Tämän jälkeen uusi asutus saapui tontille Ihamaan kylästä käsin. Kruunun luetteloissa tilaluku vakiintui kolmeen 1600-luvulla, ja kylän kaikki kolme tilaa olivat suuria, selvästi pitäjän keskitasoa vauraampia. (Korhonen 1981:430-31.)
Paijärven vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja. Rakentamattomilla alueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Töytäri (Stensböle/Stöder) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Töytärin kylän vanha tonttimaa sijaitsi Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen länsirannalla, nykyisen Haminan kaupungin pohjoispuolella. Vehkajoen toisella rannalla, vastapäätä Töytäriä sijaitsi Kolsilan kylä. Kahden kilometrin säteellä Töytäristä sijaitsivat myös Myllykylän, Husulan, Salmenkylän ja Sivatin kylätontit.
Töytärin kylä on ilmeisesti syntynyt Salmenkylän ja Husula-Husupyölin ulkoasutuksena, mihin viittaavat maanomistusolot sekä kylästä 1500-luvulla käytetty nimi Landbobacka, Lampuodinmäki. Töytärin asutuksen kantatalona on ollut ainakin Salmenkylän Wundranckien hallussa ollut tila. Lampuodinmäki muuttui itsenäiseksi rälssitaloksi, eikä sidettä vanhaan kanta-asutukseen voi enää 1540-luvun peräisin olevista tilikirjoista todeta. (Rosén 1936:128,165-166.)
Töytärin kylä muodostui alkujaan Stöder-suvun knaappikartanosta, jonka ensimmäinen nimeltä tunnettu isäntä oli 1500-luvun puolivälissä mainittu Martti Antinpoika. Kun suvun mahtihahmo Heikki Mikonpoika kuoli 1630-luvulla, tila jaettiin laajan sukulaispiirin kesken ja osataloja syntyi neljä tai viisi. Stöderit olivat muita Salmenkylän ja Husulan knaappeja leimallisemmin kauppamiehiä, ja siinä suhteessa heidän kotikartanonsa sijaitsikin edullisesti hyvien kulkuyhteyksien varrella. Vehkajokea pitkin voitiin kuljettaa tavaroita Savilahteen, jossa kuormat lastattiin avomeripursiin ja sitä kautta Suomenlahden muihin kaupunkeihin. (Korhonen 1981:529.)
Töytärin vanha kylätontti on edelleen asuttu, mutta väljästi rakennettu. Rakentamattomilla piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Oravaniemi 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Siikajärven ja Suolajärven välisessä niemessä kapealla terassilla etelään viettävässä rinteessä. Maasto on kuivaa mäntykangasta. Maaperä on karkeaa hiekkaa. Alueelle tehdystä koepistosta löytyi palanutta luuta ja kvartsia noin 40 cm pinnasta. Löytökohdassa ei ollut kulttuurikerrosta mutta maakerroksissa oli havaittavissa värinvaihdos – pinnassa vaaleaa ja pohjalla tummempi kerros josta löydöt.
Löytöolosuhteet viittaavat siihen, että löydöt ovat peittyneet tulvakerroksen alle. Todennäköisin tulvan aiheuttaja on ollut Ristiinan Matkuslammen kautta kulkenut Saimaan lasku-uoma, joka aktivoitui noin 4900 calBC. Topografian perusteella kohde on pienialainen.

Oravaniemi 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen;

Kyyhkysentaipale 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Siikajärven ja Suolajärven välisessä niemessä lounaaseen viettävässä rinteessä. Maasto on kuivaa mäntykangasta. Maaperä on hienoa hiekkaa. Alueelle selkeän rantavallin takaiseen painaumaan tehdystä koepistosta löytyi palanutta luuta ja kvartsia 20 cm syvyydestä. Kohteessa ei havaittu kulttuurikerrosta. Läheisestä tuulenkaadosta löytyi yksi kvartsi-iskos.
Topografian perusteella kohde rajautuu harjun reunalle jyrkempien rinteiden väliin jäävälle rantaterassille laajimmillaan noin viidenkymmenen metrin matkalle

Kyyhkysentaipale 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Siikajärven ja Suolajärven välisessä niemessä länteen viettävässä rinteessä. Paikalla on hyvin muodostunut terassi. Maasto on kuivaa mäntykangasta ja maaperä hiekkaa. Kohteessa on halkaisijaltaan kuusi metriä leveä pyöreä asumuspainanne, jonka syvyys on 20–30 cm. Painanne on selvästi havaittavissa erityisesti rantavallin puoleisella sivulla, jossa se on osin kaivettu rantavalliin.
Painanteen eteläpuolella on mahdollinen asumuspainanne, jonka halkaisija on noin 5 metriä ja pohjoispuolella vastaavasti halkaisijaltaan noin 4 metrin kokoinen mahdollinen asumuspainanne. Nämä painanteet ovat huomattavasti epämääräisempiä.
Kohde on topografian perusteella laaja-alainen. Se rajautuu etelässä suppaan ja jatkuu mahdollisesti rantaterassilla pohjoiseen noin 200 metriä. Kohteesta saatiin löytöjä kolmesta koepistosta.

Leviälahti (1000019061) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Mahdollinen asuinpaikka sijaitsee Siikaniemen Oravaniemen länsipuolella olevan Leviälahden koillisrannalla, lounaaseen viettävässä loivassa rinteessä pienellä terassilla. Puusto alueella on sekametsää ja maaperä punertavaa hiekkaa. Löydöt, palanutta luuta ja kvartsi-iskoksia, saatiin tuulen kaatamasta suuren koivun juuristosta.
Topografian perusteella potentiaalista asuinpaikkaa saattaa olla löytöpaikan pohjoisluode puolella vajaan sadan metrin alueella. Ympäristöön ei tehty koepistoja, joten laajuuttakin on vaikea arvioida.

Ryötinniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asumuspainanne sijaitsee Ryötinniemessä Raikoonlahden itäpuolella. Alueella on kapea pohjois-etelä -suuntainen moreeniharjanne, jonka päällä on kooltaan 9 metriä pitkä, 6 metriä leveä ja 40–50 cm syvä painanne, jota ympäröi noin 3 metriä leveä valli. Maasto on mäntykangasta ja maaperä karkeaa kivistä hiekkamoreenia. Nykyään harjanteen ympäristö on soistunutta kosteikkoa. Kohde on todennäköisesti ollut vielä kivikaudella pienessä saaressa.
Painanteen keskelle tehty koepisto oli löydötön. Painanteen eteläpuolelle tehdystä koepistosta saatiin aivan pinnasta löytöinä kvartsi-iskoksia. Pistossa ei havaittu kulttuurikerrosta. Painanteen eteläpuolelle valliin tehdystä koepistosta löydettiin yksi pala karkeasekoitteista (kivimurska) keramiikkaa 30 cm pinnasta. Koepistossa oli havaittavissa kaksoispodsolimaannos (vanha turve jäänyt vallin alle).
Harjanteen itäpuolella tien vieressä on lähes täysin umpeenkasvanut kotitarvehiekkakuoppa, josta löytyi kvartsia.

Pihtaronmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Ruuhasjärven länsipuolella sijaitsevan niemen eteläkärjessä, tasaisella harjanteella, loivasti etelään viettävällä jyrkän törmän päällä. Maasto on mäntykangasta ja maaperä hienoa hiekkaa. Asumuspainanteen koko on halkaisijaltaan 5 metriä ja syvyydeltään 35 senttimetriä. Löydöt, kaksi kvartsi-iskosta, saatiin painanteen keskelle tehdystä koepistosta.
Vaalean puhdas pohjamaa alkoi 34 cm pinnasta. Sen päällä, 18–34 cm pinnasta on vaalea, punertavan ruskea heikko likamaakerros. Pinnassa on hiilen ja noen sekainen rikastumiskerros.
Painanteen itäpuolella noin viiden metrin päässä on toinen epämääräisempi mahdollinen asumuspainanne, johon ei inventoinnissa kajottu. Koko niemen on potentiaalista asuinpaikka-aluetta, mutta muita löytöjä alueelta ei tehty lukuisista koepistoista huolimatta. Vastaavasti kohteen pohjoispuolella mökkialueiden väliin jäävä alue oli potentiaalista maastoa, mutta löydötöntä.

Jokuenlahti (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Haikansaaren länsipuolella pienen rantakallion taustalla hiekkaharjanteella. Ympäristö on kivikkoinen. Löytöpaikalla maa-aines on kivetöntä karkeaa hiekkaa. Kohteelle tehtiin vuoden 2010 inventoinnissa kolme koepistoa, joista kaikista tuli löytöjä, kvartsi-iskoksia, kvartsiittia ja palanutta luuta. Viereisen Haikantien penkalta löytyi maan pinnasta runsaasti palanutta luuta ja kvartsi-iskoksia, sekä liuskekiveä. Asuinpaikka jatkuu todennäköisesti jonkin verran Haikantien kaakkoispuolelle.
Asuinpaikka sijaitsee rannan lähellä, mutta ei aivan välittömästi rantatörmän päällä. Asuinpaikan luonne – hieman kauempana ja ylempänä rannasta sekä kallioiden välisessä hiekkataskussa – viittaa mahdollisesti varhaismetallikauteen.

Punikkiniemi (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Röykkiö sijaitsee Siikaniemessä Suolajärven pohjoispuolella Punikkiniemen kallioisessa kärjessä. Paikalla on mökin pihassa halkaisijaltaan noin 3 metriä leveä ja 40 cm korkea muodoltaan pyöreä sammaloitunut lapinraunio. Se on ladottu rantakalliolle 15–50 cm:n kokoisista kivistä. Röykkiö ei ole maansekainen.

Sorsanlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohteet sijaitsevat Huhdasjärven Sorsalahden pohjoispuolella etelään viettävässä rinteessä laeltaan tasaisella pienellä harjanteella. Maasto on sekametsää ja maaperä hienoa, vähäkivistä hietaa. Alueella on paikoin isompia kiviä.
Löydöt (pieniä kvartsi-iskoksia, KM 2010029) saatiin kaakkoon viettävästä loivasta rinteestä sekoittuneesta kerroksesta kahdesta vierekkäisestä koepistosta, joiden väli oli noin 3 metriä. Löytöalueen etäisyys tiestä on noin 40 metriä.
Kvartsi-iskosten löytöpaikan vieressä, harjanteen luoteispäädyssä, jyrkän törmän tasaisella harjalla on kaksi pyöreää kuoppaa, joista pohjoisempaan tehtiin koepisto. Kuoppa on halkaisijaltaan 2,5 metriä ja syvyydeltään 30–40 cm. Painannetta kiertää 1–1,5 metriä leveä ja 20–30 cm korkea valli, jonka päältä kuopan syvyys mitattiin. Maaperä kuopan kohdalla on sekoittunutta hietaa noin 35 cm asti, jonka jälkeen hiilikerros 35–42 cm syvyydessä. Hiilikerroksen alla on puhdas pohjahiekka. Kyseessä on todennäköisesti pienikokoinen hiilimiilu.
Löydetyt kvartsit liittyvät todennäköisesti alueen myöhempään ihmistoimintaan, mutta vanhemman (kivikautisen?) ajoituksen mahdollisuutta ei voida täysin sulkea pois.

Susivahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee noin kaksi kilometriä Paljakan kylästä lounaaseen Hollamminsuon länsipuolella loivassa, etelään viettävässä rinteessä.
Paikalla on suuri, halkaisijaltaan noin 13 m kokoinen hiilimiilu. Tulkinta hiilimiiluksi, eikä tervahaudaksi, perustuu ilmansäätelyaukkojen olemassa oloon ja tervan juoksutusrännin puuttumiseen. Painanteen sisäpuolelle tehdystä koepistosta paljastui hiiltä ja nokista maata. Haudan vallin ulkopuolella on kymmenen pyöreää kuoppaa ja vallin itäosassa tasaisen neliskulmainen noin 50x50 cm kokoinen kuoppa.

Huvilahti (Kivirakenteet)
Historiallinen; Matala kivilatomus sijaitsee Iitin kotiseutumuseon pihalta kaakkoon, Urajärven rannalle Kirkkovalkamaan vievän hiekkatien koillispuolella, kahdeksan metriä tiestä. Latomuksen ympäristössä kasvaa mm. mäntyä ja koivua. Polun lounaispuolella avautuu laaja peltoalue.
Kylmämuurattu koillinen-lounassuuntainen kivilatomus on kooltaan 2 x 4 m. Sen korkeus vaihtelee 30–50 cm, päällekkäisiä kivikertoja on 1–3. Latomuksen päällystä on tasaista ja ladonta tiivistä. Latomuksen pitkät sivut ovat pystysuorat, molemmat lyhyet sivut hieman rauenneet. Rakenteeseen on käytetty sekä pyöreäpintaisia maakiviä, että lohjenneita/lohkottuja kiviä.
Kivirakenne on tarkoituksella ladottu, mutta sen käyttötarkoitusta ei tiedetä.

Pienpappila 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Yhdeksän pohja-alaltaan suorakaiteen muotoisen hiilimiilun muodostama kokonaisuus sijaitsee Purolan kyläkoululta valtatielle 7 vievän paikallistien no 5329 koilliseen erkanevan hiekkatien varrella, kahden puolen tietä. Maasto on pääosin kosteikkoa. Ks. alakohteet.
Vuoden 2019 inventoinnissa havaittiin kaikkiaan 19 hiilimiilua. Kohteen rajaus vuoden 2019 inventoinnin perusteella.

Stockfors (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Neljän pohja-alaltaan pyöreän tervahaudan ja yhden hiilihaudan muodostama pohjois–eteläsuuntainen ketjumainen kokonaisuus sijaitsee Purolan kyläkoululta valtatie 7:lle vievän paikallistien 5329 itäpuolella, tieltä jyrkästi koilliseen viettävän rinteen keskiosassa. Ks. alakohteet

Vainiola (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän itäosassa Laisniemessä savipellolla 20 m korkeuskäyrällä olevalla terassilla, noin 150 m Laisniemen maantiestä länteen. Pellosta saatiin löytöinä kvartsi-iskoksia, pellon länsipuolella olevalla metsäsaarekkeella havaittiin erilaisia resenttejä kaivantoja ja alueella oli suoritettu metsäaurausta. Peltoalue oli tutkimusajankohtana sängellä joten havaintomahdollisuudet olivat heikot. Paikka liittyy todennäköisesti kohteesta noin 400 m eteläkaakkoon sijaitsevien Hiiriharjunmäen mj.rek. numero 489010017 ja Villasiinpolven mj.rek. numero 489010016 kivikautisten asuinpaikkojen yhteyteen.

Hallinsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee hiekkamaassa, Hallinsuon kaakkoislaitaa kulkevan metsäautotien länsipuolella. Rakenne on kahden suon välissä sijaitsevalla hiekkaharjanteella loivasti luoteeseen viettävässä rinteessä.
Kyseessä on kaksiosainen noin 7 metriä pitkä ja 5 metriä leveä suorakaiteen muotoinen rakenne, jota ympäröi pari metriä leveät ja 20–40 cm korkeat ympärysvallit. Painauman keskelle tehdystä koekuopasta paljastui runsaasti hiiltä ja nokista maata. Kyse on todennäköisesti terva- tai hiilihaudasta.
Haudasta 130 m lounaaseen sijaitsee noin 5 x 3 metrin laajuinen soikeahko kuoppa, mahdollisesti kellarin tai asumuksen pohja, johon liittyy tien suuntaan oleva suuaukko ja noin metrin levyiset ympärysvallit. Ks. alakohteet.

Haasianiemi (Hautapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Ahvenkoskella, Merikosken voimalaitoksesta vajaa kilometri itäkaakkoon, välittömästi E18 tien eteläpuolella, kivikkoisen mäen lounaisrinteessä. Osa kohteesta on jäänyt tien alle. Alueen länsi- ja eteläpuolella on kosteikkoa, joka on vanhaa merenlahtea. Löytöalue on matalalla, vain 2–5 metriä merenpinnan yläpuolella.
Valtatie 7:n (E18) rakennushankkeeseen liittyvän, suunnitellun yksityistien kohdalla tehtiin kesällä 2011 kaivauksia. Tutkimuksissa löydettiin raudankäsittelyyn liittyviä rakenteita, esim. ahjo, jonka edustalla oli runsaasti kuonan kappaleita.
Kohde on löytynyt Rautakymi-projektin puitteissa (http://rautakymi.fi/Ahvenkoski.html) metallinetsimen avulla vuonna 2010, ja aluetta on tutkittu myös projektin työryhmän toimesta. Pääosa paikan löydöistä (erilaisia rauta- ja pronssiesineitä sekä niiden katkelmia ja keramiikkaa) ja havainnoista (mm. raudansulatusuuneja ja asumuksen pohjia) liittyy projektiin. Paikalta löytynyt keramiikka on nk. rautakauden keramiikkaa. Lisäksi alueelta on löytynyt kivisen kumpareen laella sijainneen siirtolohkareen vierestä mm. palanutta ihmisen luuta.
Kohde on tuhoutunut osittain E18 tien rakentamisen yhteydessä, mutta paikalle 2013 tehdyssä tarkastuksessa osan muinaisjäännöksestä todettiin säilyneen. Alueella on havaittavissa pieniä kiviröykkiöitä ja muita rakenteita, joista ainakin yksi on löytöaineiston perusteella luultavasti hauta. Lisäksi kairauksissa todettiin nokimaata ja hiiltä. Muinaisjäännösalueen todettiin olevan pesäkkeellinen. Aluetta on hyödynnetty ainakin raudan käsittelyyn, mutta luultavasti siellä on ollut myös muuta toimintaa. Kohde ajoittunee rautakaudelta historialliseen aikaan.
Muinaisjäännösalueen rajaus perustuu maastossa tehtyihin havaintoihin rakenteista ja nokisesta maasta sekä topografiaan. Alueen itäpuolelta on vielä yksittäisiä löytöhavaintoja aina Merikosken muinaisjäännösalueelle saakka.

Haapasaari Uustinpuoli eteläranta (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Haapasaaren pääsaaren itäpuolen eli Uustinpuolen etelärannalla hiekka- ja kivikkopohjalla. Kohde on kallioisesta rannasta noin 15 metrin etäisyydellä ja hylyn itäpuolella on suuri pintakivi. Veden syvyys sijaintipaikalla on noin 2 - 6 metriä.
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky, josta on ajautunut rakenneosia maihin. Aikojen kuluessa asukkaat ovat koonneet osia talteen ja niitä on käytetty myös polttopuuna.
Haapasaaressa kesämökin omistava asukas ilmoitti hylyn Museovirastolle 2010. Hylylle tehtiin tarkastuskäynti 2011. Paikalla on pohjaan hautautunut aluksen pohjaosa ja hylyn osia noin 50 x 100 metrin alueella. Hylyn osat ovat tammea. Alueelta on löytynyt myös punasavinen astia.

Jollahylky (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Kuutsalon ja Halssinsaaren länsipuolella, Lehmäsaaren pohjoispuolella. Kohteen lähellä 20 - 30 metrin päässä on ns. tykkisluuppi (id 1116).
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 30 metriä. Kyljet ovat romahtaneet. Keulassa on havaittavissa ankkuripelin tukki sivutukineen. Keulan lähellä meren pohjalla on keularanka. Peräranka on pystyssä paikoillaan. Laivan tulisijaan viittaavat tiilikasa sekä kaksiosainen niitattu metalliastia ovat keulaosassa. Hylyn keulaosassa styyrpuurin puolella osittain hylyn alla on hentorakenteinen limisaumainen jolla, jonka pituus on 3,70 metriä. Hylky on saanut kutsumanimensä tämän jollan perusteella. Hylyssä on havaittavissa takilan osia, kuten pylpyröitä ja viuluploki, sekä tykki ja siihen liittyvä lavetti.
Hylyn oletetaan liittyvän Ruotsinsalmen toisen meritaistelun 1790 tapahtumiin. Suomen merimuseon Kohtalona Ruotsinsalmi -näyttelyä varten tehdyssä taustatyössä selvisi, että hylky voi olla 1788 Pietarissa rakennettu puoliproomu Lev. Se oli 34 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Aseistuksena oli 42 tykkiä.
Hylky löytyi Kymenlaakson maakuntamuseon järjestämässä viistokaikuluotauskartoituksessa 1992, jolloin kenttätyön teki GTK. Hylky paikannettiin myös museon 1999 organisoimassa Oy Baltic Eye Ltd:ltä tilatussa viistokaikuluotauksessa. Sukellusseura H2O dokumentoi hylkyä Museoviraston luvalla 2004. Vuonna 2005 Museoviraston meriarkeologian yksikkö (Stefan Wessman) otti hylystä näytteitä dendrokronologista ajoitusta varten. Lundin yliopiston analyysin mukaan laivan rakennuksessa käytetyt puut on kaadettu 1750-luvulla ja puuaines on peräisin Karjalasta tai sen lähistöltä.
Hylky tarkistettiin sukeltamalla vuoden 2013 inventoinnissa. Hylystä tehtiin 3D-mallinnus 2019 Suomen merimuseon Kohtalona Ruotsinsalmi -näyttelyä varten. Museovirasto viistokaikuluotasi hylyn 2021. Suomen meriarkeologinen seura ry sukelsi hylyllä 2023 kuvaten ja 3D-mallintaen hylyssä olevan tykin lavetteineen.

Tykkisluuppi (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Kuutsalon ja Halssinsaaren länsipuolella ja Lehmäsaaren pohjoispuolella, Lehmäsaaren ja Kukourinkarien välisellä alueella noin 10 metrin syvyydessä hiekka - ja sorapohjalla. Kohteen lähellä noin 20 - 30 metrin päässä on ns. Jollahylky (id 1114).
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus keularangasta perärankaan on 20 - 22 metriä ja leveys 4,5 - 5 metriä. Hylky lepää kölillään pohjois-luoteissuunnassa jonkin verran pohjahiekkaan vajonneena. Jäljellä olevat kyljet kohoavat pohjasta noin 70 - 90 cm:n korkeuteen. Sikokölin päällä on havaittavissa yksi mastonkenkä. Hylyn sisäpuolella on havaittavissa tiililatomus sekä puisia pyöriä, joiden oletetaan olevan peräisin tykkilaveteista.
Hylyn löysi kotkalainen sukeltaja Kalevi Lindström 1990. Löytäjä teki hylystä luonnospiirroksen. Hylky erottui Kymenlaakson maakuntamuseon 1992 organisoimassa luotauskartoituksessa. Kymenlaakson maakuntamuseo järjesti hylyllä kenttätöitä 1993, jolloin Harry Alopeaus teki hylystä luonnospiirroksen ja videokuvasi hylyn. Kuva-aineisto on Kymenlaakson maakuntamuseon kokoelmissa. Hylystä teetettiin 3D-mallinnus 2019 Suomen merimuseon Kohtalona Ruotsinsalmi -näyttelyä varten. Näyttelyn taustatyössä syntyi oletus, että hylky olisi venäläinen puolikaleeri Slobnaia (Slobnaja). Alus oli valmistunut Pietarissa 1788. Sen pituus oli 23 metriä ja leveys 6 metriä. Aseistuksena oli 12 tykkiä ja miehistön lukumäätä on 60. Alus upposi Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa 1790. Hylkyä ei ole ajoitettu eikä arkeologisia kaivauksia ole tehty. Identifiointia ei ole vahvistettu.
Museovirasto viistokaikuluotasi hylyn 2021.

Kukouri kaakkoispuoli (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Kuutsalon länsipuolella Kukourista kaakkoon.
Paikalla on suuri melko ehjä hirsiarkkurakennelma, joka on täytetty kivillä. Rakennelman koko on arviolta 15 x 8 metriä. Rakennelman on oletettu olevan purjehdusesteen osa.
Rakennelma havaittiin Kymenlaakson maakuntamuseon organisoimassa merenpohjan kartoituksessa 1999, jossa kenttätyön teki Oy Baltic Eye Ltd.
Kukourin saarella on Ruotsinsalmen merilinnoituksen uloin varustus Fort Slava, joka rakennettiin 1791 - 1794. Kymenlaakson maakuntamuseon kokoaman tiedon mukaan varustus sulki Ruotsinsalmen sisääntuloväylän ja merialue sen itäpuolella oli tarkoitettu avomerilaivaston ankkuripaikaksi. Väylä oli mahdollista sulkea vedenpinnalla kelluvin puomein. Purjehdusesteen molemmissa päissä oli meren pohjaan upotettuja, kivillä täytettyjä hirsiarkkuja, joihin puomien ketju kiinnitettiin. Arkut sijoitettiin kulmittain esteen suuntaan optimaalisen vetolujuuden saavuttamiseksi. Puomikokonaisuuden kiinnittämisessä käytettiin myös naara-ankkureita. Myös Kukourin itäpuolella kerrotaan olevan kivillä täytettyjä hirsiarkkuja.

Lindvall (Työ- ja valmistuspaikat)
Tuntematon ajoitus; Kumpareinen ja pohja-alaltaan soikeahko hiilimiilu sijaitsee Purolan kylän metsässä, kivikkoisessa etelään Terrikalliolle nousevassa maastossa, kuusivaltaisessa metsässä. Kohde on Purolan kyläkoululta valtatie 7:lle vievästä paikallistiestä 5329 lounaaseen erkanevan ja Korsnäsiin vievän hiekkatien eteläpuolella. Miilun etäisyys teiden risteyksistä on noin 50 m, ja sen pohjoispää sijaitsee vain 1,5 m etäisyydellä tien reunasta.
Pohjois-eteläsuuntaisen miilun pituus on 8 m, leveys 5 m ja korkeus 0,5–0,8 m. Miilun luoteissivustalle on kaivettu 0,4–0,7 m levyinen ja 0,4 m syvyinen kaivanto, kaakkoissivustalla oleva kaivanto on pienempi, leveys 0,4–0,5 ja syvyys 0,1–0,2 m. Myös miilun koillissivustalla on 1 x 1 metrin laajuinen kuoppa, jonka syvyys on 0,4 m.

Kuorsalo Sontourit (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kuorsalon eteläosan itäpuolella, Sontourit -luotoryhmän eteläpuolella.
Paikalla on suurehkon puurunkoisen laivan kyljenkappale ja hylystä irronneita puuosia. Rakennusmateriaali on tammea.
Hylyn löysivät KOP:n Sukeltajat 1981. Alkuperäinen tieto hylystä saatiin kalastajilta, joiden nuotan mukana oli noussut puinen hylyn osa. Hylkyä on tutkittu vuosina 1982, 1984 ja 1991 (KOP:n sukeltajat ja Kymenlaakson maakuntamuseo). Kohteesta tehtyjen havaintojen ja esinelöytöjen perusteella hylyn oletetaan olevan peräisin 1800-luvulta, mahdollisesti vuosisadan puolivälistä. Museoviraston tutkija Heikki Hyvönen on ajoittanut hylystä löytyneitä keramiikan palasia vuosiin 1822-1834. Hylystä löytyneen lasipullon sisältöä analysoitiin Alkon laboratoriossa 1982. Pullon sisällön todettiin olevan käymisteitse valmistettua viiniä, jonka makurunko viittaa shamppanjaan. Esineitä on Museoviraston Suomen merimuseon kokoelmissa päänumerolla 0782.
Barlius-ryhmä on etsinyt Kuorsalossa tapahtuneen haaksirikon taustatietoja arkistolähteistä 2024.
Finlands Allmänna Tidning 20.10.1831 N:o 243 ja Lloyds list, 8.11.1831:
Englantilainen priki Manly, kapt. Cormin, haaksirikkoutui matkalla Viipuriin loka/marraskuussa 1831 Kuorsalon luona, Haminan edustalla. Miehistö pelastui. Hylystä pelastetut takilan osat, ankkuri, barkassi ja jolla myytiin huutokaupalla 4.11.1831 Haminan vaakahuoneella.
Finlands Allmänna Tidning 25.04.1868 N:o 95:
Englantilainen priki haaksirikkoutui noin 1831 Sontourit karikolle, Kuorsalon saaren luona, Haminan edustalla. Vuonna 1868 hylystä pelastettiin 51 leiviskää 10 naulaa kupariplootuja, 44 leiviskää 6 naulaa kuparipultteja ja 78 leiviskää romurautaa.

Ruotsinsalmen meritaistelualue (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Ruotsinsalmen ensimmäisen (1789) ja toisen meritaistelun (1790) alue sijaitsee Kotkan edustan vesialueella. Aluetta on rajattu hylkylöytöjen ja taistelua kuvaavien karttojen pohjalta. Rajaus on arvio, koska kattavaa vedenalaisinventointia ei ole tehty. Osia alueesta on viistokaikuluodattu Kymenlaakson maakuntamuseon toimesta 1990-luvulla. Rekisterilinkkeihin on viety kaikki alueella Muinaisjäännösrekisterin mukaan sijaitsevat erilaiset kohteet sekä veden alla että maalla. Hylyt ja niiden ympäristö muodostavat vedenalainen maiseman, jossa yhdistyvät kulttuuriperintö- ja luontoarvot.
Ruotsinsalmen meritaistelut käytiin osana Kustaa III:n sotaa, jolloin Itämerellä ja Suomenlahdella käytiin lukuisia yhteenottoja Ruotsin ja Venäjän välillä vuosina 1788-90. Sota käynnistyi Ruotsin Kustaa III:n päätöksellä palauttaa Ruotsille Uudenkaupungin rauhassa 1721 menetettyjä alueita ja parantaa Ruotsin asemaa Euroopan mittakaavassa.
Ensimmäinen taistelu käytiin elokuussa 1789. Ruotsin laivasto oli kerääntynyt Ruotsinsalmen kapeimmalle kohdalle, kun Venäjä hyökkäsi 24.8. Taistelu päättyi Ruotsin häviöön venäläisten ylivoiman edessä.
Heinäkuussa 1790 Ruotsin laivasto oli jälleen Ruotsinsalmella ja Venäjän laivasto sai keisarinna Kristiina II:ltä käskyn hyökätä. Ruotsinsalmen toinen taistelu alkoi 9.7.1790. Ruotsalaiset olivat hyvässä asemassa ja myös sää oli heidän puolellaan. Tuuli sekoitti venäläisten hyökkäyksen, aluksia törmäili toisiinsa ja monet alukset lähtivät pakoon. Seuraavana aamuna ruotsalaiset valtasivat, upottivat tai polttivat jäljelle jääneet alukset ja Ruotsi selvisi taistelusta voittajana.
Ruotsinsalmen toinen meritaistelu 9.-10.7.1790 on Pohjoismaiden historian suurin meritaistelu laivojen ja miesten lukumäärässä mitattuna. Se on myös Itämeren merkittävin meritaistelu. Taisteluun osallistui Ruotsilta noin 13 000 miestä ja 185 alusta, Venäjältä noin 20 000 miestä ja 273 alusta. Aluksia oli suurista soutufregateista pieniin tykkijolliin. Ruotsalaiset menettivät vain kuusi alusta. Venäläisten menettivät yli 60 alusta uponneina, vallattuina tai karikoille poltettuina. Aluksista osa makaa edelleen meren pohjassa. Merivoimat juhlii yhä voittoa vuosipäivänään.
Lisätietoa:
Lappalainen, Jussi T. Kuninkaan viimeinen kortti: Viipurinlahden ja Ruotsinsalmen meritaistelut 1790. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 2011.
Johnsson, Raoul. Kustaa III ja suuri merisota. Taistelut Suomenlahdella 1788-1790. Helsinki: John Nurmisen säätiö 2010.
Kilpinen, Pekka. Valistunutta sodankäyntiä 1788-90: Sotilaiden kertomuksia Kustaan sodasta. Helsinki: Yliopistopaino 2003.
Kustaa III:n sota ja Ruotsinsalmen meritaistelut. VIII Itämeri-seminaari Kotkassa 5.-7.7.1990. Kotka: Kymenlaakson maakuntamuseo 1993
Jägerskiöld, Stig. Ruotsinsalmi: Kustaa III:n meritaistelut 1788-1790. Otava 1990.
Winberg, Anders, 1967. Dag-Bok hållen på Kongl. Galär Flottan åren 1789 och 1790 samt Fångenskapen i Ryssland. Stockholm: Stadsmuseum 1967.

Suur-Pisin kalliohakkaukset (Taide)
Historiallinen; Suur-Pisin saaren pohjoispään sileässä rantakalliossa on hakattuna Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n monogrammi ja päiväys ”d. 14 jun 1777”. Perimätiedon mukaan hakkaus olisi kuninkaan omakätisesti tekemä (Raunio 1971:202), mitä on syytä epäillä. Kustaa III teki vuonna 1777 matkan Pietariin tapaamaan Venäjän silloista hallitsijaa Katariina II:a. Kovan merenkäynnin vuoksi hänen aluksensa piti tuulta Suur-Pisin saaren suojassa. Tapauksen kunniaksi saaren pohjoisosan kapealle kallioniemelle tehtiin muistohakkaus. Niemen vieressä olevaa lahtea on samasta syystä kutsuttu Kuninkaanlahdeksi.
Kustaa III:n hakkauksen lisäksi Suur-Pisin saarella on hakkaus saarella kaatuneiden seitsemän suomalaissotilaan muistoksi (ks. alakohteet; pkoo: 6703900, ikoo: 3535080). Elokuun 15. vuonna 1941 venäläiset yllättivät pimeän turvin suomalaisen tulenjohtojoukkueen. Tapauksen muistoksi kallioon hakattiin teksti ”Kotirantoja puolustaessaan kaatuivat 15.8.1941” ja kaatuneiden nimet, joista ensimmäisenä ainoa virolahtelainen, tulenjohtueen johtaja Ilmari Hanski.

Niilola (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee entisen Elimäen kunnan pohjoisosassa. Röykkiö on noin 80 metriä valtatien 6 länsipuolella, loivasti kaakkoon viettävässä rinteessä. Vuoden 2012 inventoinnin aikana alue kasvoi tiheähköä mäntytaimikkoa. Kohteessa on tehty avohakkuu ja maapohjan käsittely ilmeisesti vuonna 2004 (ks. Mikkolan tarkastus).
Röykkiö on halkaisijaltaan noin kuusi metriä ja se on kasattu kalliopohjalle. Röykkiö on sammaloitunut ja osin kasvillisuuden peitossa. Kairauksen perusteella se lähistöllä on ohut, 5–10 cm:n kerros maa-ainesta ja sen alla kallio. Röykkiötä ei voi ajoittaa sen sijaintikorkeuden perusteella. Kyseessä voi kuitenkin olla esihistoriallinen hautaröykkiö.

Redutti Halla (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Redutti Halla sijaitsi Hallan saaren keskikohdassa, itäkaakkoon työntyvällä niemellä. Sieltä voitiin valvoa idästä tulevaa laivaliikennettä. Redutista on jäljellä vain epämääräisiä kivilatomuksia ja maavalleja (1978). Redutin ja sen pohjoispuolella olleen patterin n:o 6 välimaastossa oli tiilistä rakennettu kasarmi, maanpäällinen ammuskellari ja puinen vartiotupa.
Vuoden 2007 inventoinnin mukaan redutti olisi tuhoutunut paikalle tasatun laiturialueen ja ratapihan rakentamisen yhteydessä. Vuonna 2012 tehdyn tuulivoimahakkeeseen liittyneen alustavan kartta- ja maastoanalyysin perusteella on kuitenkin ilmeistä, että redutin rakenteita on säilynyt idempänä. Vuoden 2013 inventoinnissa todettiin, että ainoastaan Redutti Hallan kohdalle suunnitellun tuulivoimalan kohdalle osuu kiinteä muinaisjäännös.

Rassinsuo 1 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde havaittiin Sammalkallion asemakaava-alueen inventoinnissa 26.4.2013. Kohde sijaitsee Rassinsuon koillispuolella, kallioisen mäen pohjoisreunan suota reunustavalla hiekkatasanteella, lähellä alueen halki kulkevaa metsäautotietä. Paikalla havaittiin pitkulainen, mitoiltaan noin 2,5 x 1,5 metrin kokoinen kuoppa, joka on syvyydeltään noin 70 cm. Kuoppa on poikittain korkeuskäyriin nähden. Kuopan pohjoispäähän tehdyssä koepistossa oli tuoreehko podsolimaannos, johon oli kuitenkin ehtinyt kehittyä huuhtoutumiskerrosta, kuten myös kuopan länsireunalle tehdyssä kuopassa. Kuopanteeseen liittyy sen pohjoisreunasta kohti suon reunaa kiemurteleva kapea, maatunut oja, joka on noin 15 metriä pitkä. Kuopanne lienee kaskiviljelyyn liittyvä nauriskuoppa.
Vuoden 2022 inventoinnin yhteydessä kohdetta ei löytynyt. Tonttirajalla sijaitseva nauriskuoppa on voinut tuhoutua talorakentamisen yhteydessä tai sijaitsee paikalla inventoinnin yhteydessä havaitun rakennustarvikepinon alla.

Rassinsuo 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde havaittiin Sammalkallion asemakaava-alueen inventoinnissa 26.4.2013. Kohde sijaitsee Rassinsuon pohjoissivulla olevan kallioisen mäen pohjoisreunalla, valtatie 7:n eteläpuolella olevalla matalalla hiekka-törmällä. Paikalla on kaksi noin 2 x 1 metrin kokoista pitkulaista painannetta, pituusakseli poikittain korke-uskäyriin nähden. Toiseen tehdyssä koepistossa oli tuoreehko podsolimaannos, jossa oli kuitenkin ehtinyt kehittyä huuhtoutumiskerrosta. Kuopat ovat noin viiden metrin etäisyydellä toisistaan. Kuopanteet lienevät kaskiviljelyyn liittyviä nauriskuoppia.

Antinsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee tien pohjoispuolella vanhassa ketunleipäkuusikossa, Antinsuon kaakkoisreunalla olevan pienemmän soistuman kaakkoispuolella, suohon jyrkähkösti tien suunnasta laskevalla rinteellä. Paikalla havaittiin vaihtelevankokoisia kiviröykkiöitä, joista useimmat on koottu isompien kivien ympärille ja päälle.
Röykkiöitä havaittiin kymmenen kappaletta ja niiden sijainti mitattiin GPS-laitteella (tarkkuus +/- 5 m). Tien läheisyyteen kaivettiin kaksi koekuoppaa, joissa nähtiin sekoittunut, osin hiilensekainen pintakerros. Todennäköisesti röykkiöt ovat kaskiröykkiöitä ja kuusimetsä on ollut joskus kaskiviljelyalueena. Itse kaskiviljelyalue on saattanut olla laajempikin. Lännessä kuusimetsä jatkuu ilman röykkiöitä ja idässä on talon pihapiiri. Muinaisjäännösalueeksi on rajattu 50 x 60 metrin kokoinen alue röykkiöiden ympärille.

Palokangas (1000022082) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee välittömästi metsäautotien länsipuolella, hakkuuaukean
reunassa, Puolasuon eteläpuolella olevalla Palokankaalla, 420 metriä tiestä 369 pohjoiseen.
Tervahaudan halkaisija on valleineen 12-13 metriä ja sen keskustassa on 1,5 metriä syvä kuoppa, ilmeisesti tervatynnyriä varten. Tervahaudan luoteispuolella on pieni kuoppa.

Heposaaren louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden kaakkoiskulmassa, rajavyöhykkeen tuntumassa on sijainnut pieni, lyhyen aikaa käytössä ollut Heposaaren louhos. Etelään pistävän niemen länsirannalta on irrotettu poraamalla kiveä 1800-luvun alkupuolella (Raunio 1965). Kivi on edelleen pilkottu vakokiilamenetelmällä. Ilmeisesti rannan vaikeudesta johtuen kiveä on kuljetettu pois vain vähän.
Kohteen sijaintitieto on korjattu noin 120 metriä pohjoisemmaksi elokuussa 2013 tehdyn maastotarkastuksen perusteella.

Katariinan kivilouhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Avokalliolla sijaitseva, runsaan 500 neliömetrin laajuinen kivenlouhintapaikka Fort Katariinan alalinnoituksen ulkomuurin edustalla, linnoituksen etelä-sivustalla.
Alueen kalliopinta on paikoin portaittainen kivenlouhinnan vuoksi. Isojen poraamalla kalliosta irrotettujen ja myöhemmin pilkottujen kivilaattojen lisäksi alueella on erikokoista kiviainesta aina pienestä kivisäläjätteestä isoihin kivenjärkäleisiin saakka. Kivissä olevien porausjälkien perusteella paikalla on lohkottu kivimateriaalia ainakin kahteen eri otteeseen: 1930-luvulla (kapeat porausreiät) ja 1790-luvulla Ruotsinsalmen aikaan (leveät porausreiät). Osa kivistä on peräisin paikalla sijainneen öljysataman huoltotunnelin louhinnasta. Paikalle johtaneessa tiessä on käytetty hyväksi osittain vanhasta louhostoiminnasta jääneitä kiviä.

Katariinan kalliohakkaus (Taide)
Historiallinen; Vedenpinnan korkeusmerkki sijaitsee jyrkästi etelään viettävässä avokalliorinteessä, noin 6 metriä alueelle jätetyn öljysäiliön betonisen suojarakenteen kaakkoisnurkasta itään.
Merkki koostuu 17 cm laajuisesta ympyrästä, joka on jaettu poikkiviivalla kahteen yhtä suureen puoliskoon. Välittömästi ympyrän alapuolelle on hakattu numeroyhdistelmä II.14.

Värälänkoski (Taide)
Historiallinen; Hakkaukset sijaitsevat Kymijoen Värälänkosken itärannalla, jokeen jyrkästi laskevan kallion pinnassa. Joen vastakkaisella rannalla sijaitsee Kouvolan kartano.
Pohjoisempi hakkaus muodostuu kolmesta toisistaan erottuvasta kuviosta: kahdesta kyrillisestä kirjaimesta, tasavartisesta ristikuvioista, jonka päälle on hakattu soikio ja numeroyhdistelmästä. Hakkauksia on vaikea havaita sammal- ja jäkäläpeitteen alta. Kalliohakkauskenttä on alaltaan noin 60 x 60 cm. Hakkauskuvioiden kirjainten ja numeroiden korkeus on 15–20 cm ja siltä osin kuin havaintoja oli mahdollista tehdä, hakkausjäljen syvyys alle 0,5 cm ja leveys noin 1 cm.
Vajaan 10 metrin päässä etelään samalla kalliopinnalla sijaitsee myös toinen kalliohakkaus, joka koostuu numeroista 187. Kyseessä on vuosilukuhakkaus, jonka kerrotaan liittyvän paikalla aikoinaan tapahtuneeseen hukkumisonnettomuuteen.
Inventointi 2019: Kalliopinnat olivat voimakkaasti sammaloituneita, ristikuvioinen hakkaus erottui kallion pinnalla, mutta toista hakkausta ei paikannettu.

Ulko-Tammion luoto (Taide)
Historiallinen; Kalliopiirrokset sijaitsevat Ulko-Tammion luodon itäpuolella, matalilla alueilla, joissa veden ja jään kuluttava vaikutus pitää kallion puhtaana. Piirroksia havaittiin alueella, joka ulottuu luodon puolivälissä etelärannalla sijaitsevasta kivikosta itään noin 70 metriä ja etelärannasta luodon keskiosaan noin 40 metriä. Läntinen osa luotoa on korkampi ja jäkälän peitossa. Piirroksia on kaikkiaan useita kymmeniä. Kohde on suurin kalliopiirroskeskittymä Kymenlaakson saaristossa.
Piirrosten kunto vaihtelee selvästi havaittavista lähestulkoon näkymättömiksi kuluneisiin. Luodon keskellä on erittäin hyvin säilynyt piirrosryhmä. Kuva-aiheita ovat mm. jatulintarha, laiva sekä nimiä, nimikirjaimia ja vuosilukuja 1805 ja 1887 väliltä.
Paikka on mitä ilmeisimmin saarelaisten nuotta-apaja. Paikalla on vedetty nuottaa vielä 1950-luvulla. Historialliset dokumentit alueen kalastuselinkeinosta yltävät keskiajalle.

Kotkansaari Tiilikasarmi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tiilikasarmin kivijalka sijaitsee Fort Katarinan itäpuolella Puistolanniemeen vievän tien vasemmalla puolella. Tiilikasarmin läpi kulkee nykyisin polku.

Kuutsalon hirsiarkku (Puolustusvarustukset)
Tuntematon ajoitus; Hirsiarkku sijaitsee Kuutsalon Mullinlahden satamasta noin 1,2 km luoteeseen laivaväylän kohdalla noin kymmenen metrin syvyydessä. Lähin saariryhmä on Laisankari etelässä.
Kyseessä on kivillä täytetty hirsiarkku, joka on toiminut ilmeisesti väyläestepuomien kiinnityskohtana. Hirsiarkku on osittain hajonnut ja kiviä on levinnyt sen ympäristöön. Arkun koko on noin 5 x 8 metriä.

Lellerit (Alusten hylyt)
Tuntematon ajoitus; Puusta rakennetun purjealuksen hylky sijaitsee noin 1,5 kilometriä kaakkoon Kotkan vesialueen Lellerit- saariryhmästä noin 18 - 20 metrin syvyydessä. Meren pohja on alueella soraa eikä hylky ole juurikaan hautautunut pohjaan. Näkyvyys kohteella oli 5.1.2014 sukellettaessa noin 2 m.
Hylyn rungon kokonaismitta on noin 30 metriä ja leveys on noin 7-8 metriä. Hylyn keulan ulkopuolella on takilan osia mm. keulapuomi. Hylky on varsin ehjä kokonaisuus ja rungon muoto on havaittavissa. Runko on laudoitettu (karneerattu) sisäpuolelta. Molemmat kyljet ovat edelleen pystyssä noin 4-5 kylkilankun verran. Lisäksi joitakin kaaria on pystyssä. Keula on romahtanut paapuurin puolelta, keulan styyrpuurin puoleinen kylki on säilynyt paremmin. Keularanka on edelleen pystyssä. Perän muoto on vielä osittain hahmotettavissa. Hylyllä ei ole havaittavissa kansirakenteita. Rungossa on rautaosia, rakenteet ja polvet ovat kuitenkin puuta. Runkolankutuksen ja karneerauksen paksuus on silmämääräisesti arvioituna noin 5 cm, kaarten paksuus on noin 15 cm. Hylyssä ei ole juuri lainkaan esineistöä.
Koko hylkyalueen pituus on viistokaikukuvasta mitattuna noin 40 metriä. Viistokaikukuvissa erottuu kansilankkuja ja kansipalkkeja. Viistokaikukuvista ei ole mahdollista määrittää, onko kyseessä sota-alus vai rahtilaiva.
Hylystä saadut havainnot ovat osittain ristiriitaisia (vrt. sukeltajan havainnot ja viistokaikumateriaalista saatu tulkinta).

Eteläkari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kotkan Haapasaaren kaakkoispuolella sijaitsevan Eteläkarin koillispuolella kivikkoisessa rinteessä noin 35-38 metrin syvyydessä. Haapasaaren kirkolta hylylle on noin 5 kilometriä.
Hylky on noin 30 metriä pitkä ja noin 8-10 metriä leveä. Runko on pohjois-eteläsuunnassa siten, että perä osoittaa etelään. Hylyssä on ainakin kaksi kaatunutta mastoa. Keula on hajonneempi kuin peräosa. Paapuurin puoleinen eli lännenpuoleinen kylki on suurimmaksi osaksi pystyssä ja nousee pohjasta noin neljän metrin korkeuteen. Peräranka on pystyssä. Hylyn keskiosassa on havaittavissa tiilikasa, joka saattaa olla aluksen lieden jäännös. Hylyssä on havaittu isompi ja pienempi ankkuri, ankkuripeli, pumpunputki ja köysiä. Hylyssä on havaittu myös joitakin esineitä. Hylyn arvellaan olevan peräisin 1700-1800 -luvuilta.

Toukkaniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohteessa on kaksi halkaisijaltaan 6 - 7 metrin kokoista painannetta, mahdollista asumuspainannetta, ja yksi pienempi kuopanne. Molemmista painanteista löytyi kvartsi-iskoksia lapionpistoista. Tarkastamaton kohde.

Lindvall 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Tuntematon ajoitus; Pohja-alaltaan pyöreiden tervhautojen muodostama kokonaisuus sijaitsee Purolan kyläkoululta valtatie 7:lle vievän paikallistien 5329 pohjoiseen erkanevan hiekkatien molemmin puolin. Tie kulkee suoraan haudan nro 1 lävitse, haudat 2–3 sijaitsevat tien itä- ja haudat 4–5 länsipuolella, ks. alakohteet. Maasto on mäntyä kasvavaa tasaista kangasta.

Raavuori 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mahdollisen sotilasleirin jäännökset sijaitsevat Elimäen Raussilassa. Vanha historiallinen maantie Elimäen kirkolta Värälään (ks. Charta öfver situationerne vid Wärrelä, v. 1790)kulkee Raanvuoren yli itä-länsisuuntaisesti tasanteella, joka on vuoren pohjois- ja eteläpäässä olevia kallioita alempana. Tasanteen itäreunassa on notkelma, joka jää pääosin vanhan tien eteläpuolella. Notkelman yli kulkee korkeajännitelinja.
Notkelman tasaisella pohjalla erottuu heinikossa parikymmentä sortunutta ulkouunia, jotka sijaitsevat kahdessa rivissä niin, että itä-länsisuuntaisen tulisijakeskittymän itäpää sijoittuu suunnilleen sähköjohtojen alle.
Kaikki ulkouunit ovat rakenteeltaan samanlaisia: Luonnonkivistä tehtyihin tulisijoihin liittyy matalahko, yleensä pohjois-eteläsuuntainen 2 x 1,2 - 1,5 metrin laajuinen kuoppa, joka sijaitsee tulisijan pohjoispuolella. Uunit ovat melko pieniä. Yhdessä uunissa erottuu ehjä hormiaukko.
Uuneista noin 80 metriä luoteeseen voi erottaa kalliorinteen juurella ainakin pari epämääräistä rakennuksenpohjaa (varastoja?), ja niiden kaakkoispuolella on suppilomainen kuopanne, ehkä jonkinlaisen kellarin jäänne.

Lindvall 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilut sijaitsevat Purolan kylän metsässä, Lähdekorven laajalle peltoalueelle vievän hiekkatien länsi- ja itäpuolella, läntiset aivan tien tuntumassa, itäiset tien ja peltoalueen välissä. Tarkempi kuvaus ks. alakohteet.
On mahdollista, että alueella on tunnetun seitsemän lisäksi muitakin hiilimiiluja.

Kuninkaansaari (Taide)
Historiallinen; Kuninkaansaari sijaitsee Ruotsinsalmessa, Majasaaren ja Kuutsalon välissä sijaitsevilla Kuninkaankareilla. Kalliohakkaus on tehty Kuninkaansaaren pohjoispäässä sijaitsevaan, mereen tasaisen loivasti laskevaan silokallio­ paljastumaan, noin 8 m päähän vesirajasta. Hakkauskentän itäpuolelle on kasattu isoja maakiviä. Noin 10 m päässä hakkauksesta kaakkoon sijaitsee käytössä oleva kesämökki.
Hakkaus "CARL GUSTAF 1789" on tehty versaalein silokalliopintaan itä-länsisuuntaan (nimi CARL alkaa idästä). Kirjoituskentän pituus on noin 1 m ja korkeus keskimäärin 15 cm.
Nimen "CARL" kirjaimet muodostavat 30 cm pituisen kentän, jossa kirjainten korkeus on 10–13 cm, lukuun ottamatta nimen ensimmäistä kirjainta "C", joka on muita hieman korkeampi (15 cm). Nimi "GUSTAF" on 33 cm pituinen ja sen kirjainten korkeus vaihtelee 6–11 cm. Samoin kuin nimessä "CARL" myös nimen "GUSTAF" ensimmäinen kirjain on muita korkeampi (12 cm). Nimeä "CARL GUSTAF" seuraa vuosilukukenttä 1789, jonka pituus on 30 cm ja numeroiden korkeus 15 cm.
Itse hakkausjälki on pyöreäpohjainen ja matala, yleensä vain 3 mm. Hakkausjäljen leveys on 5–7 mm, paitsi vuosiluvussa "1789", jonka numeroiden leveys on 10 mm.

Suuri Rantatie Uistesuo (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde kuuluu keskiajalla rakennettuun Suureen Rantatiehen, joka yhdistää Turkua ja Viipuria. Uistesuon ylittävässä kohdassa on laaja ja monikerroksinen suosiltarakenne, josta osa tutkittiin kaivauksin loppuvuodesta 2014. Suosillan vanhimmat rakenteet ajoittuvat dendrokronologisen ajoituksen perusteella mahdollisesti 1300-luvulle. Kaksi massiivista kulkusuuntaan nähden pitkittäistä siltavaihetta on tehty 1400-luvulla kaadetuista, mutta uusiokäytetyistä haljikkaista. Sillan vanhimmat osat löytyivät noin 2 metrin syvyydestä Mestarmäen silloisesta tienpinnasta. Suosillan molemmin puolin oli massiivinen puunrungoista kasattu tukirakenne. Suosillan vanhimpien osien leveys oli noin 6 metriä ja pituutta sillalla arvioidaan olleen 70-90 metriä. Tästä noin 30 metriä pitkä osuus on tutkittu. Silta sijaitsi lähes kokonaan moottoritietyömaa-alueella, joten se lienee kokonaan tuhoutunut. Uistesuon itäpuolella sijaitsevalta kosteikkoalueelta on löydetty lisää puurakenteita vuoden 2015 tutkimuksissa.

Laitsalmi (Työ- ja valmistuspaikat)
Rautakautinen; Jouni Jäppinen ja Rune Nygård ovat löytäneet kohteen vuonna 2013 tutkiessaan Kymijoen läntisen jokihaaran yläjuoksun koskipaikkojen hiekkatasanteita Hevossaaren kaakkoispuolella (Rautakymi-projekti). Löytöpaikka sijaitsee Pyhtään kirkosta 6,4 km pohjoiseen, Tammijärven Hevossaaren eteläpuolisen salmen, Laitsalmen, etelärannalla. Paikalla on todettu 5x5 metrin laajuinen rautakuonakeskittymä, jonka alaisesta hiilestä on teetetty AMS-ajoitus 59-180 calAD (Poz-57350). Jouni Jäppisen toimittaman kuonan KM numero on 40217 (p=6712819, i=474541, z=18-20 m mpy). Rune Nygård on toimittanut kokoelmiin käyräselkäisen rautaveitsen, pronssirenkaan katkelman ja rautakuonaa KM 40172:1-4. Vuonna 2016 kohteesta on toimitettu lisää rautakuonaa (KM 41634). Lähimmät muut kohteet sijaitsevat salmen pohjoispuolella Hevossaaressa.
Kohde on vaurioitunut metsän uudistamisen yhteydessä tehdyssä laikutuksessa vuonna 2016 ja tarkastettu siinä yhteydessä kahdesti.

Tyyslahti (Hautapaikat)
Rautakautinen; Kohde sijaitsee Pyhtään kirkosta 4,5 km etelään, Skitunäsin itärannalla olevan Tyyslahden luonnonsuojelualueen länsipuolella, Tyyslahdentien vierellä olevan pienen peltotilkun eteläpuolella. Maasto on entistä rantatörmää ja maaperä hiekkaa.
Paikalta on löytynyt lokakuussa 2014 metallinetsinnässä miekan ponsi, pieniä rautaosia, kupari- tai pronssipellin kappaleita ja mahdollinen sormus (KM 40173: 1-6). Esineet löytyivät noin 6x6 metrin alueelta 10-15 cm syvyydestä. Syksyllä 2015 paikalta on löytynyt metallinetsinnässä ponnenalunen (KM 41029, ks. alakohde).
Tarkastuksessa 2020 esineiden löytöpaikalla havaittiin tasainen ja kivettömämpi alue metsässä. Sen etelä- ja itäpuolella on alavampaa aluetta ja länsipuolella kivisempää rinnettä. Tasaisempi alue jatkui kaivupaikkojen pohjoispuolella heinävaltaisena, hakattuna alueena, jonka pohjoisreunassa oli pieni kumpare pellon laidassa.
Paikan lähiympäristö tutkittiin maastossa systemaattisesti spiraalimaista reittiä kävellen. Lisäksi maastossa oleva tasanne tutkittiin 2 x 2 metrin verkostossa kairaten metsän puolella (T-kaira). Heinävaltaisella alueella kairattiin harvakseltaan kymmenisen piston verran.
Kairanäytteiden perusteella tasanne muodostuu pienialaisesta lajittuneen hienomman ja karkeamman hiekan alueesta. Metsän puolella kairanäytteissä oli nokisempaa ja sekoittuneempaa maata. Merkkejä värjäytyneestä kulttuurikerroksesta ei kairanäytteissä havaittu. Heinävaltaisella alueella oli paikoin sekoittuneempaa, hieman nokista hiekkamaata, ja paikoin selkeämmin puhtaampaa hiekkamaata.
Paikan ympäristö tutkittiin maastossa kävellen laajalti myös sen etelä- ja länsipuolella kävellen. Maastossa ei voitu hahmottaa mitään selkeitä ihmisen tekemiä rakenteita tai rakennelmia. Alueelta satunnaisotannalla otetuista kairanäytteistä ei saatu selkeitä noki- tai kulttuurimaanäytteitä.
Tarkastuksen perusteella esineiden löytöalue tulkittiin rautakautiseksi hautapaikaksi, mahdollisesti jonkinlaiseksi kenttäkalmistoksi. Hautapaikan sijaan on mahdollista, että kyseessä voi olla myös jonkinlainen kätkö- tai uhripaikka.
On mahdollista, että jossakin lähettyvillä on asuinpaikka, mutta luontevaa paikkaa sille ei maastotöissä tällä kertaa pystytty määrittelemään.
Strukankallioiden kalmistoalue 624010022 sijaitseen 1,2 km löytöpaikasta koilliseen jokisuiston toisella puolella.
Ks. myös Lisätiedot-kohta

Kouvolan kylä, Mäkikylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kouvolan kylän Mäkikylä sijaitsee Kouvolan eteläpuolella noin 400 m Kymijoen pohjoisrannasta Kymenrantakujan ja Puolakkalanmäen risteyksen etelä- ja lounaispuolella. Kylänpaikka sijaitsee suurella muinaisjäännösalueella (Värälän taistelupaikka 1000012814), joka kattaa useita muinaisjäännöksiä Kouvolan eteläpuolella. Kylätontin alueella on myös toinen muinaisjäännös (Mäkikylän patteri n:o 3 1000007717), jota ei inventoinnissa pystytty paikantamaan.
Kouvolan talot sijaitsivat 1700-luvun lopulla kolmessa ryhmässä, joista Mäkkylä (Mäki-Kouvola, Mäkikylä) ja sen kantatalot Priha, Imprehtilä, Kyöperi ja Puolakka sijaitsivat Paavolan ja Longan ympäristössä. Saulo Kepsu arvelee Mäkikylän olleen vanhin Kouvolan kylän alueista.
Kylä on edelleen asuttu, mutta siellä löytyy myös rakentamatonta aluetta, missä on voinut säilyä vanhoja rakenteita. Kylän keskellä on rakentamatonta kallioaluetta ja hiukan metsäistä aluetta. Alueella on voinut säilyä myös sotahistoriallisia jäännöksiä.

Venesatama (1000025516) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kouvolan Pilkanmaassa Kymijoen länsipuolella noin 70 m joen rannasta. Kuusimetsäisellä terassilla erottuu yli 10 nelikulmaista tai soikeaa painannetta, joista ei kuitenkaan löydy selkeää kulttuurikerrosta eikä orgaanista ainesta kairattaessa, vaan ainoastaan sekoittunutta hiekkaa. Painanteet ovat pohjois-etelä- tai itä-länsisuuntaisia. Kuopat ovat noin 0,5 m syviä eikä niissä ole jyrkkiä seinämiä, vaan ne kapenevat pohjaansa kohti. Yksi selvimmin erottuvista kuopanteista on 3,2 metrin pituinen. Joissakin kuopissa on vallit. Painanteet eivät muodosta mitään selkeää linjaa. Osa kuopista on luultavasti resenttejä tai niitä on muuten kaiveltu, mutta osa vaikuttaa vanhemmilta. Painanteet ulottuvat noin 60 x 20 m alueelle. Alueella erottui myös joitakin pienempiä, noin metrin mittaisia kapeita kaivantoja.
Kyseessä saattaa sijainnin (joen läheisyys, rinne) ja Kymenlaakson alueella aiemmin inventoitujen vastaavien kohteiden perusteella olla Kustaa III:n sodan aikainen sotilasleiri. Vuosien 1789-1790 sotilaskartta ei ulotu tänne asti, mutta leirejä on toki ollut muuallakin kuin kartoissa näkyvillä alueilla.

Harjunranta (1000025517) (Kulkuväylät)
Historiallinen; Harjurannan tienpohja sijaitsee Kouvolan luoteisosassa Kymijoesta n. 300 m pohjoiseen ja Harjunjoesta n. 200 m lähteen. Tienpohja on merkitty peruskartalle polkuna ja se kulkee nykyisen tien eteläpuolella viistosti n. 85 m matkalta. Vanhojen karttojen mukaan paikalla on kulkenut tie ainakin 1800-luvun alkupuolelta saakka, mahdollisesti jo 1700-luvulla.

Keltti Iiskonmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Keltin koillisosassa Heikkilän ja Koskelan väliin jäävässä Iiskonmäessä, jonka korkeimman kohdan eteläpuolella alarinteessä olevan talon takapihan takana sijaitsee vanhempi talonpohja. Talonpohjasta on jäljellä n. 4x3 m kiviperustus, jonka päällä on tiiliä ja kattopeltiä. Kivijalan vierestä muutaman metrin päästä löytyi hajonnut uuninpohja. Luultavasti kyseessä on 1800-luvun loppupuolen rakennus, joka on voinut olla käytössä vielä 1900-luvulla.

Nurmiranta (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikka sijaitsee Valkealan eteläpuolella Lappalanjärven rannasta n. 300 m kaakkoon olevan pellon/niityn pohjoisrajan tuntumassa.
Paikalla on kaksi hyvin säilynyttä uunirakennetta.
Läntisempi uuni on maansekainen kiviröykkiö, joka on turpeen peitossa. Rakenne on laakea ja jokseenkin suorakaiteen muotoinen. Sen koko on noin 3 x 2 x 0,4–0,5 m. Röykkiön keskiosa koostuu pienehköistä kivistä, mutta reunoilla on isompia, suurimmat niistä noin 40–80 cm halkaisijaltaan.
Edellisestä runsaat 10 metriä itään on toinen uuni, joka on suorakaiteen muotoinen ja laakea. Se on kooltaan noin 2,5 x 2 x 0,3 m ja turpeen peittämä. Toisessa päässä kiviröykkiötä, reunassa ja sen tuntumassa, on selvästi myöhemmin kasattuja särmikkäitä vajaat puolimetrisiä kiviä. Röykkiö on vain hiukan maansekainen. Se koostuu enimmäkseen pienehköistä kivistä, joista osa on voimakkaasti rapautuneita ja nokisia. Kiveys on tiivis ja yhtenäinen. Havaintojen perusteella kyseessä on uunirakenne tai sen osa.
Vanhojen karttojen perusteella uunit ovat peräisin viimeistään 1800-luvun alusta, mutta on mahdollista, että ne ovat vanhempiakin.
Uunien itäpuolella, osin muinaisjäännösalueen ulkopuolella, erottuu maastossa rakennuksen kivijalka ja auman pohjiksi tulkitut kolme halkaisijaltaan 6–7 metrin laajuista pyöreää kuoppaa, sekä yksi pienempi (halk. 1,5 m). Ks. kohde Valkeala Leiritie.

Speedwayrata (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kouvolan Sipilänmäen kaakkoispuolella olevan moottoriradan itäpuolella etelään viettävässä rinteessä oli yksi useiden metrien pituinen kaivanto, jossa oli selkeä sisääntuloaukko. Se kulki rinteeseen nähden poikkisuunnassa. Toinen neliönmuotoinen kaivanto oli n. 4 m pituinen ja 120 cm syvyinen. Siinä erottui valli sekä sisäänmenoaukko alarinteessä eteläisessä kulmassa. Lisäksi kuoppien länsi-/luoteispuolella oli kolme muuta pienempää suorakaiteenmuotoista kaivantoa. Kohteen torjuntasuunta on ollut luode. Kyseessä on mahdollisesti I-maailmansodan aikaiset kaivannot, jotka ovat olleet osa Kouvolan rautatieristeyksen puolustusta.

Hirvelän kylän (Hirweläby) vanha pelto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hirvelän (Hirweläby) 1000013031 lounaispuolelle jäävän pellon keskellä olevassa peltokumpareessa on aluskasvillisuuden peittämä rakennuksen pohja. Peltokumpare on erittäin kivinen. Siinä erottuu kuitenkin terassimainen rakenne ja ainakin osa isoista kivistä voisi olla peräisin hajonneesta rakennuksen kivijalasta. Kohde sijoittuu vuoden 1732 kartassa Hirvelän kylää ympäröivälle pellolle. Tällä kohdalla on saattanut olla jokin rakennus ennen 1900-lukua, mutta sen kohdalla on saattanut säilyä myös vanhempia rakenteita.
Noin 170 metrin päästä rakennusjäännöksistä kaakkoon on kartoitettu 12 peltoröykkiötä pellon laidan pensoittuneelle niityltä, ks. alakohteet. Röykkiöt ajoittuvat vuoden 2018 tutkimusten perusteella 1800-1900-luvulle. Ko. kohteet ovat ns. muita kulttuuriperintökohteita.
Röykkiöalueen halki kulkee kahdessa osassa esiintyvä pengerrys, joka on pellonpuoleiselta
reunaltaan n. 30 cm korkea, ja jonka maa on löydötöntä humuksensekaista kivennäismaata. Pengerrys myötäilee nykyistä tielinjaa, ja sen kahteen osaan jakava syvennys saattaa olla jälkeenpäin kaivettu oja. Pengerrys saattaa olla jäänne vanhasta tiestä.
Viljelyröykkiöiden vieressä havaittiin vuoden 2018 inventoinnissa rakennuksen perustus. Sen koko noin 5 x 4 m. Yhdessä nurkassa on suorakaiteen muotoinen kiveys 2 x 1,5 m. Selvä reunakiveys isommista säännöllisen kulmikkaista kivistä. Selvästi erottuvat seinälinjat. Alarinteen puolella selvä kivistä tehty yhtenäinen perustus ja nurkkakivet. Muualla kiviä vähän ja pääasiassa maa-ainesta. Selvä valli varsinkin alarinteen puolella. Valleineen 4 x 3 m. Talon perustuksen länsipuolella havaittiin kaksi vierekkäistä maakuoppaa jyrkähkön rinteen alapuolisella tasanteella, Brejlinintiestä noin 15 m, ks. alakohteet. Rakennuksen perusta sekä kaksi maakuoppaa ovat muotonsa perusteella historiallisen ajan jäännöksiä, ja niiden ajoitus on epävarma. Suojelu- ja tutkimusarvo voidaan määrittää tarkempien tutkimusten avulla.

Katariina, Katariinan tieraunio (Kulkuväylät)
Historiallinen; Tieraunio sijaitsee Kotkansaaren eteläkärjessä sijaitsevaan Katariinan Meripuistoon vievän Puistotien itäreunassa, välittömästi patteri Katarinan pohjoispuolella. Tieraunion pohjoispää on jäänyt Puistotien alle (jatkuu mainitun tien alle) ja eteläpää rajautuu maastoon häviten tieraunion ja Patteri Katarinan välissä kulkevan lenkkipolun edustalla. länsisivustaltaan tienpohja sijaitsee 1,1–1,2 metriä matalammalla kun sen vieritse kulkeva Puistotie.
Tietä on jäljellä noin 30 metrin pituudelta ja sen leveys on noin 5 metriä. Tieraunion päällystä on tasainen ja sen länsisivustalla kulkee 60 senttimetrin levyinen polku. Tiepohjan pitkät sivut on kivetty, ja sammalen ja aluskasvillisuuden peitossa olevia reunakiviä on tienpätkän sivuilla ainakin kahdessa kerroksessa päällekkäin. Reunakivien koko vaihtelee 35–50 x 40 x 25–30 senttimetriin. Kivien ulkopinta on karkeasti lohkottu tasaiseksi. Tiepohjan länsisivusta on hyväkuntoinen, sen sijaan sen itäsivusta on hieman rauennut.
Fort Katarinan linnoituksen itäpuolitse merenrantaan, Patteri Katarinalle vievä tie on ikuistettu jo vanhimmille Ruotsinsalmen aikaisille kartoille, jotka ajoittuvat 1790-luvulle. Katarinan tieraunio on mitä todennäköisimmin mainitun tien eteläpään jäännös.

Korian muuntoasema (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilppulassa sijaitseva kohde koostuu noin 15 kuopasta, jotka on kaivettu voimakkaasti kaakkoon viettävään hiekkarinteeseen. Rinteen itäpuolella on laajaa peltoalue.
Kuopat ovat Korian muuntoasemalle johtavan Suurmuuntajantien itäpuolella, 3–4 rivissä, noin itä-länsisuunnassa, viistosti rinteen viettoon nähden. Kyseessä on todennäköisesti Kustaan sodan (1788–1790) aikaisen sotilasleiriin liittyvä majoituskuoppa-alue, joita tunnetaan Vilppulan ja Värälän alueelta muualtakin.
Kuopat sijaitsivat maastossa noin 30 x 30 m kokoisella alueella. Yksittäiset kuopat ovat pyöreitä tai soikeahkoja ja niiden halkaisija on 1,5–2 m. Pohjalle kapenevien kuoppien syvyys vaihtelee 50–100 cm.
Hiekkarinteen alaosaan on kaivettu nyttemmin jo tuhoutunut maakellari. Pohja-alaltaan suorakaiteinen kellarikuoppa on kooltaan noin 5 x 4 m ja syvyydeltään 1,5 m. On mahdollista, että kellarikuopan kaivun yhteydessä paikalla on tuhoutunut yksi tai useampikin majoituskuoppa.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Paikallinen informantti epäili kuoppien olevan nauriskuoppia, mutta maaston sijainnin puolesta kohde voi hyvin olla myös sotilasleiri. Samoja kuoppia on voitu käyttää eri tarkoituksiin eri aikoina.

Taavilanmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Tuntematon ajoitus; Kohde sijaitsee noin neljä kilometriä Kouvolan Kaipiaisesta länteen, junaradasta noin 400 metriä pohjoiseen Taavilanmäen itäosassa. Voimalinja kulkee tervahaudan päältä. Paikalle pääsee metsäautotietä, joka kiertää linjan suuntaisesti sen eteläpuolelta.
Tervahauta oli inventointihetkellä tiheän heinikon ja vesakon peitossa. Se erottui matalana kumpareena maastossa voimalinjan alla. Haudan halkaisija vallin ulkoreunasta mitattuna on arviolta noin 20 metriä, keskellä on syvä kuoppa. Halssin paikkaa ei pystynyt varmuudella määrittelemään kasvillisuuden takia. Tervahauta erottui hyvin ilmalaserkeilauskuvassa.

Tervakorpi (1000025816) (Työ- ja valmistuspaikat)
Tuntematon ajoitus; Tervahauta sijaitsee noin 300 metriä Kouvolan Kaipiaisen ratapihan luoteispuolella. Kohde on nimetty peruskartassa noin 500 metriä etelään olevan Tervakorpi –nimisen alueen mukaan. Alueella on ilmeisesti enemmänkin tervahautoja. Tervahauta on metsässä noin 15 metriä muuntoaseman pohjoispuolella. Muuntoaseman pohjoispuolelle johtaa hiekkatie, jonka välittömässä tuntumassa hauta on.
Tervahauta oli inventointihetkellä saniaisten ja muun aluskasvillisuuden peitossa. Siinä kasvoi myös mäntyjä ja kuusia. Hauta erottui kumpareena. Haudan halkaisija vallin ulkoreunasta mitattuna on arviolta noin 15 metriä, keskellä on kuoppa. Halssin paikkaa ei pystynyt varmuudella määrittelemään, on myös mahdollista, että kyseessä on halssiton tervahauta. Tervahauta erottui ilmalaserkeilauskuvassa.

Suuri Rantatie Pirunpesänvuori (Kulkuväylät)
Historiallinen; Suuren Rantatien hylätty noin 90 m pituinen tienpätkä, joka sijaitsee Virolahden Vaalimaalla Mestarmäentien ja Vaalimaan–Lappeenrannan tien yhtymäkohdassa. Nykyinen Mestarmäen tielinja liittyy Vaalimaan–Lappeenrannan tiehen n. 90 m etelämpää kuin mistä se on aiemmin liittynyt. Tienpätkällä on öljysorapäällyste ja sitä on pengerretty mutkan kohdalta noin metrin korkeaksi tien länsireunalta. Tien pohjoispää on katkaistu, mutta eteläpää on edelleen yhteydessä Mestarmäentiehen eli Suureen Rantatiehen. Suuren Rantatien linjaus jatkuu edelleen kohti itää Vaalimaan–Lappeenrannan tien itäpuolella.
Vuoden 2015 koekaivausten perusteella käytöstä jääneellä tieosuudella ei näyttäisi säilyneen vanhoja tiekerrostumia, mutta lännempänä Uistesuon itäpuolella sijaitsevan ojan tienoilla on säilynyt vanhoja tiehen liittyviä puurakenteita nykyisen Mestarinmäentien kohdalla (ks. alakohde).

Härkinsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Laserkeilausaineiston perusteella paikannettiin Härkinsuon lounaislaidassa mahdollinen tervahauta, joka tarkastettiin maastossa. Maastotarkastuksen yhteydessä paikalla havaittiin muodoltaan pyöreä tervahauta, jonka halkaisija oli noin 15 metriä. Tervahaudan halssi suuntautuu kohti koillista. Tervahautaa peittää voimakas aluskasvillisuus ja sen päällä kasvaa useita nuoria koivuja, mistä syystä sen havaitseminen maastossa oli hankalaa.

Suuri Rantatie Merivuori (Kulkuväylät)
Historiallinen; Käytöstä jäänyt tielinja erottuu matalana noin kolmesta neljään metriä leveänä ojattomana voimakkaasti itään laskevana tieterassina Merivuoren itäpuolella. Tie-linjan itäpuolella on koivuja, jotka ilmentävät tien linjausta. Ilmeisesti tiepohjaa on muokattu vielä 1900-luvulla ja se on mahdollisesti poistunut käytöstä 1900-luvun jälkipuoliskolla. Nykyisin tienpohja on aluskasvillisuuden peitossa, mutta sen keskellä kulkee polku.
Todennäköisesti tienpohja on osa Suurta Rantatietä, sillä linjaus vastaa hyvin historiallisissa kartoissa esitettyä tien linjausta.

Ahvionkosken mylly 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuoden 1875 Senaatinkarttaan Ahvionkosken pohjoisrannalle merkitty vesimyllyn paikka paikannettiin maastossa. Vesimylly on sijainnut noin 50 metriä ylävirtaan siitä paikasta, johon sen oli arvioitu sijoittuvan vanhan kartan pohjalta.
Paikalla on yhä säilyneenä myllyn vesikanavan uoma (leveys noin 1,5 m; pituus noin 7 m). Vesikanava on tehty raivaamalla kanava pienen kivikkoisen niemekkeen läpi. Sen reunat ja suu ovat kivetyt.
Kanavan uoma näkyy hyvin vuodesta 1941 alkaen olemassa olevissa ilmakuvissa. Ilmakuvissa myllyn paikan kohdalla hieman kauempana uomassa näkyy noin 90 metriä pitkä virtauksen suuntainen kivivalli. Tämän valli on oletettavasti muodostunut koskenperkauksissa. Kohdetta tarkastettaessa tämä ulompi kivivalli oli kokonaan kevään tulvavesien peittämänä (muutamaan vallissa kasvavaa tervaleppää lukuun ottamatta).
Lähde:Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen historiallinen kartta-arkisto, Senaatin kartasto Anjala (XI 39). Kartta vuodelta 1875 (http://digi.narc.fi/digi/dosearch.ka?ay=979900.KA).

Ahvionkosken mylly 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuoden 1875 Senaatinkartassa Ahvionkosken etelärannalle, saaren ja mantereen väliseen kapeaan uomaan on merkitty vesimyllyn paikka. Kohde on sijainnut noin 25 metriä ylävirtaan siitä paikasta, johon sen oli arvioitu sijoittuvan vanhan kartan pohjalta.
Vesimyllyyn liittyvä myllypato on tehty pyöreästä luonnonkivestä saaren ja mantereen väliseen kapeaan vesiuomaan rannasta rantaan. Padon mantereen puoleinen kolmannes on kivetty harvemmin. Myllyn vesikanava/vesikouru on sijainnut tällä alueella. Rakenteessa on myös hieman lohkokiveä, joka on nähtävästi peräisin myllypadon vieressä mantereenpuoleisella rantakalliolla sijaitsevasta noin 2 x 4 m laajuisesta matalasta louhoksesta. Paikalla sijainnut mylly on nähtävissä vuoden 1941 ilmakuvissa. Kuvan
perusteella myllyrakennus (koko n. 6 x 8 m) on sijainnut mantereen puoleisella rannalla myllypadosta ehkä noin 10 metriä alavirtaan.
Lähde:Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen historiallinen kartta-arkisto, Senaatin kartasto [Anjala] (XI 39). Kartta vuodelta 1875 (http://digi.narc.fi/digi/dosearch.ka?ay=979900.KA).

Riisniemen louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virojoen edustalla sijaitsevassa Riisniemessä on louhittu kiveä kahdessa vaiheessa. 1700-luvun venäläisen vankityömaan louhoksella kivi irrotettiin yksinomaan vakokiilausmenetelmällä. Louhoksen kivet on kuljetettu rullausmenetelmällä niemen päässä olleelle lastauslaiturille. Vuoden 1910 tienoilla 4-5-miehinen työryhmä louhi kiveä Kulakalle. Kivet laivattiin Hevonniemen lastauslaiturilta ja kuljetettiin Kronstedtin laivatelakalle. (Raunio 1965).
Vuoden 2023 inventoinnissa aluerajaus tarkastettiin ja niemenkärjessä sijaitsevaksi mainittu louhokseen liittyvä laiturirakenne lisättiin kohteeseen alakohteeksi.

Munasuo (1000026975) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Paikallinen harrastaja J. Paananen löysi 2014 syksyllä metsän hakkuualueelta muutamia kvartseja (KM 40666:1-2). Paikka tarkastettiin 2015 kesällä ja hakkuualueelle istutettujen taimien kohdissa näkyi runsaasti kvartsi-iskoksia.
Kohde sijaitsee soistuman keskellä ja reunamilla. Alue on kivikkoista ja paikoin tulee myös kallio pintaan. Osittain alue on suomaista ja rahkasammalen peittämää, mutta näiltäkin alueilta löytyi iskoksia. Paikalle johtaa heikosti erottuva metsätie, jonka eteläpuolella on tehty metsän hakkuuta jo aiemmin, ja alueen maanpinta on jo kasvillisuuden peittämä.
Kohde on rajattu löytöjen sekä topografian perusteella. Paikalta ei otettu tarkastuksen yhteydessä talteen löytöjä.

Wredeby 1 (Taide)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Wredebyn kartanon peltoalueiden välisellä kivikkoisella kallionyppylällä. Kumpareen länsiosassa noin 40 m päässä pellon reunasta on siirtolohkare, jonka pystysuoraan länsisivuun on tehty noin 11 x 12 cm kokoinen ympyrän muotoinen hakkaus, jonka keskellä on pieni pyöreä napamainen hakkaus (halkaisija 1 cm ja syvyys 1,5 cm). Hakkausta on todennäköisesti puhdistettu äskettäin sammaleesta ja jäkälästä.
Kyseessä on mahdollisesti rajamerkki, vaikka siitä puuttuukin rajakulma, jonka tulisi löytyä rajapisteen ympärille hakatun ympyrän sisäpuolelta. Myös kooltaan se on muutaman senttimetrin pienempi kuin rajamerkit yleensä. Wredebyn kartano on perustettu vuonna 1815, eikä sen aikana ole tapahtunut rajamuutoksia, johon merkki voisi liittyä. Paikalla on kuitenkin ollut tätä ennen Muhniemen kylätontti ja lähipelloilta on historiallisen ajan metallinilmaisin löytöjä.

Inkeroinen Onkioja (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee pääosin Haminanväylän eteläpuolella Onkiojan (tie) molemmin puolin. Paikka on ollut luultavasti Kustaan sodan (1788–1790) aikana venäläisten leiripaikkana.
Alueella on ainakin useita kymmeniä erikokoisia maahan kaivettuja kuoppia, jotka ovat toimineet asumuksina. Osassa on nähtävissä selkeät rakenteet valleissa, joihin on ladottu kivistä hormillinen uuni. Osa asumuksista on pienempiä, eikä niissä ole luultavasti maavallien lisäksi rakenteita. Leiripaikassa on nähtävissä kaksi keskittymää, joista uunillisia on ainakin Onkiojan yksityistien itäpuolella. Osa rakenteista on tehty hyödyntäen luontaisten maakumpujen reunoja. Onkiojan yksityistien länsipuolella on maakuopanteiden lisäksi yksi suurista kivistä rinteeseen ladottu kivirakenne, jossa on oviaukko.
Leiripaikan valintaan on luultavasti vaikuttanut sen itäosassa sijainnut pieni lampi, joka on nykyisin umpeutunut, ja siitä erkaantunut pieni puro, josta on saatu vettä. Alueen länsiosassa virtaa Onkioja. Alueella on nykyisin pääosin hyvin tiheää taimikkoa ja nuorta puuta, mutta uunillisten asumusten ympäristössä on tehty puunhakkuuta. Osa asumuksista ulottuu aivan Haminanväylän varteen ja Haminanväylän pohjoispuolella on säilynyt myös kolme asumusta. Luultavasti osa on tuhoutunut paikalle rakennettujen pientalojen myötä.
Kohde on löytynyt paikallisen asukkaan ilmoituksen perusteella.

Suuri Sikovuori 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Suuren Sikovuoren kaakkoisosan kalliojyrkänteen itäpuolella. Kalliojyrkänteestä on lohkottu kiviä ja ylimääräisiä kiviä lojuu sen viereisessä havupuuvaltaisessa metsikössä siellä täällä. Osa kivistä on suuria lohkomaisia ja niitä on riveissä, osa on kasoissa ja paksun sammalen peitossa. Paikalla on luultavasti myös luonnon muovaamia kiviä kallion juurella. Osassa kivistä näkyy porausjälkiä, joiden leveys on 2,5-3 cm. Leveät porausjäljet ja kivien voimakas sammalpeite viittaa todennäköisesti 1700-luvun louhostoimintaan. Lähistöllä on myös Salpalinjaan liittyviä kiviesteitä, joten louhoksesta on saatettu hankkia raaka-ainetta myös Salpalinjan rakentamiseen.
Kohde on löytynyt ilmoituksen perusteella.

Kulonpalonmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Kulonpalonmäen lounaispuolella ja sen halkaisija on noin 15 metriä. Kohteen itäpuolella, noin kahdeksan metrin päässä kulkee hiekkatie. Tervahaudan vallit ovat noin metrin korkuiset ja noin 4-5 metrin paksuiset. Haudan keskelle on kertynyt risuja ja roskaa. Paikalla ei ole näkynyt merkkejä tervapirtistä tai halssista.

Myllytöyry (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee maastossa kulkevien kuntoratojen keskellä mäntykankaalla. Paikalla on noin 17 metriä halkaisijaltaan oleva tervahauta. Sen vallien paksuus on 5-6 m ja niiden korkeus on noin 1,3 m. Tervahaudan keskellä on noin 1,4 x 1,4 m kokoinen kuoppa. Paikalla ei ole havaittu halssin tai tervapirtin jäänteitä. Tervahauta on pusikon peittämä.

Kymenrannantie (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kiviröykkiö sijaitsee Kausalan taajaman pohjoispuolella, Veittostensuon itäpuolella olevien mäkien pohjoispäässä, Kymenrannantien länsipuolella, noin 140 metriä tiestä länteen. Mäen itäpuolella on alava peltotasanko ja länsipuolella Luhtalampi ja suo. Mäen itäreunalla on kalliojyrkänne. Pohjoispäässä on sammaleen peittämiä kalliotasanteita ja kuusimetsää. Mäkien eteläpuolella on puhdistamo.
Röykkiön mitat ovat 3,5 x 3 metriä, korkeus noin 40 cm. Se on rakennettu noin 30 sentin läpimittaisista lohkeilleista ja rapautuneista graniittilohkareista. Röykkiö on kalliopohjalla. Sekä kallio että röykkiö ovat sammalen peitossa. Kalliotasanteen tyvessä on luontaista kivikkoa. Röykkiö on hieman erillään aukion länsireunassa. Sen vieressä kasvaa kuusi.
Vuonna 2015 havaittiin, että röykkiön eteläpuolelta on ajettu metsäkoneella ja osa röykkiön kivistä on liikahtanut hieman paikoiltaan.

Suuri Rantatie Rajavartioasema (Kulkuväylät)
Historiallinen; Vaalimaan tulliaseman koillispuolella Kolmikannanpellot nimisen peltoalueen kaakkoisreunassa kulkee lähes kokonaan käytöstä jäänyt Suuren Rantatien osa. Koordinaattikohdassa on Senaatin kartaston karttaan [Miehikkälä] (XI 44) merkitty pieni puron ylittävä silta tai muu rakenne.

Suuri Rantatie Hiisikivenmäki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde muodostuu kahdesta Suuren Rantatien käytöstä pois jääneestä osasta Vaalimaanjoen molemmin puolin. VT7:n ja Vaalimaanjoen välissä on säilyneenä noin 80 metriä tietä. Joen ylitettyään Suuren Rantatien linja kulkee kahden pellon välistä kannasta pitkin Kuokanmäen kylätontille. Vaalimaanjoen länsipuolella käytöstä pois jäänyttä tietä on noin 200 metriä. Suuren Rantatien linja jatkuu yhä paikallistienä käytössä olevana Kellarimäentienä Kuokanmäessä.
Vaalimaanjoen ylittäneestä sillasta saattaa yhä olla rakenteita säilyneenä molemmissa jokitörmissä sekä itse joessa.
Käytöstä poistunut Suuren Rantatien osa erottuu LIDAR-aineistossa selvästi (ks. liite)

Suuri Rantatie Karhusuontie (Kulkuväylät)
Historiallinen; Lähellä moottoritien E18 ja valtatien 15 risteystä Kyösti Suutari Oy:n kauppapuutarhan pohjoispuolella kulkevan Suuren Rantatien linjalle (nyk. Karhusuontie) on merkitty suoalueen ylittävä pieni silta vuoden 1885 Senaatin karttaan [Vehkalahti] (X 40). Silta on merkitty pienen puron tai suon kuivatusojan kohdalle. Kosteikkoalue sijoittuu noin 45 metriä leveään notkelmaan. Suosiltaan tai muihin tien tukirakenteisiin liittyviä jäännöksiä on mahdollisesti säilyneinä koko notkelman alueella
Vuoden 2018 inventoinnissa todettiin, että nykyisen tielinjan pohjoispuolella, aivan sen reunassa, suo-ojan länsipuolella kivirakennelma, mikä on todennäköisesti Senaatin kartalla (Vehkalahti X 40) näkyvä suo-ojan ylittävän sillan jäännös. Kivet ovat lohkottuja, halkaisijaltaan noin 50–70 cm:n kokoisia. Niissä ei havaittu poran jälkiä. Rakenteen korkeus on noin 140–150 cm, leveys 6-7 metriä. Siltarakenne ei jatku selvästi havaittavana suo-ojan itäpuolelle. Nykyisen tien pohjoispuolella, tien laidassa on kivi, johon on kaiverrettu kirjain ”S”.

Suuri Rantatie Pyhtääntie 17 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 38) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää Kymijokeen laskevan vaatimattoman puron. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan.
Vuonna 1692 laaditun kartan mukaan paikalla on sijainnut silta jo 1600-luvulla. Vanhempi linjaus on kulkenut nykyistä tielinjausta pohjoisempana. Kirkosta noin 300 metriä lounaaseen asuinrakennusten pihapiirissä on säilynyt vanhaa tietä sekä purouomaan rakennettu kivestä holvattu silta.
Yleisen tien linjaus on siirtynyt paikalta 1930-luvulla, kun Rantatien linjausta Pyhtään kohdalla oikaistiin. Havaittu lohkokivirakenne ajoittunee ulkoisten piirteidensä perusteella 1900-luvun alkuun. Sillan kanssa samanaikaiseksi ajoittunee lohkotuista luonnonkivistä rakennettu purouoma Pyhtääntien pohjoispuolella.
Vuoden 2017 inventoinnissa tehtyjen havaintojen perusteella aikaisempaa muinaisjäännösrajausta on siirretty noin 20 m koilliseen paikkaan, jossa lohkokivistä tehty siltarumpu yhä sijaitsee.

Suuri Rantatie Kirmusaari (Kulkuväylät)
Tuntematon ajoitus; Suuren Rantatien linja kulkee Kirmusaaren poikki ja mökkien pihapiirien kautta. Suurin osa Kirmusaaresta on jäänyt veden alle Ahvenkosken voimalaitoksen padon rakentamisen jälkeen.

Kelovuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kelovuoren eteläisessä rinteessä sijaitsee kuusivaltaisessa metsässä kaksi pyöreää kivillä reunustettua ja rapasoralla täytettyä matalaa rakennetta, joiden halkaisija on noin 3,2 m. Kehäkivet ovat yhdessä kerroksessa ja ne ovat pääosin 30-40 cm kokoisia luonnonkiviä. Varhaisimmat havaintotiedot kohteista on vuosilta 1949 ja 1959. Kyseessä on mahdollisesti vilja-aumojen pohjat, jotka sijaintinsa puolesta viittaisivat enneminkin kaski- kuin peltoviljelyyn.

Myllyvuori (1000027591) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Myllyvuoren pääosin mäntyä kasvavassa koillisrinteessä. Paikalla on matala pyöreä kivirakenne, jonka keskiosassa on hieman ulkokehää pienempiä kiviä. Rakenteen halkaisija on noin 2,8 m ja se on mahdollisesti osittain tuhoutunut eteläosastaan, josta kivet puuttuvat. Rakenne on mahdollisesti vilja-auman pohja. Vastaavanlaisia rakenteita sijaitsee myös paikan pohjoispuolella Kelovuorella.

Sairalampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee noin 500 metriä Sairalammen pohjoispuolella, Valkonen-Palvaanjärvi tietä länteen erkanevan metsäautotien eteläpuolella, sekametsässä noin 10 m päässä hiekkatien reunasta. Paikalla on pyöreä, halkaisijaltaan 3,4 m kokoinen rakenne, jonka reunat on kivetty. Rakenteen keskellä on pääsoin rapasoraa, mutta myös muutamia kiviä. Rakenne on hieman kupera ja sen päällä kasvaa mm. sammalta ja varpuja. Kyseessä on mahdollisesti vilja-auman pohja, joka sijaintinsa puolesta liittynee kaskiviljelyyn.

Valkiajärvi 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kivikkoisessa mäessä ja on täysin aluskasvillisuuden (sammalen ja varpujen) peittämä, minkä vuoksi sen havaitseminen on vaikeaa. Paikalla on kokonaan kivetty pyöreä ja pinnaltaan tasainen matala rakenne, jonka halkaisija on noin 2,7 m. Kivet ovat yhdessä kerroksessa. Kyseessä on mahdollisesti vilja-auman pohja.

Valkiajärvi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kivikkoisessa maastossa ja on peittynyt aluskasvillisuuden alle. Paikalla on pyöreä kiveys, jonka reunalla on hieman isompia kiviä kuin keskellä. Kivet ovat yhdessä kerroksessa. Rakenteen halkaisija on noin 2,7 m. Kyseessä on mahdollisesti vilja-auman pohja.

Palvaanjärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kuusivaltaisessa metsässä. Paikalla sijaitsee tasapohjainen, kivien kehystämä ja rapasoralla täytetty pyöreä rakenne, jonka halkaisija on noin 4,1 m. Rakenne on pääosin kasvillisuuden peitossa. Kyseessä on mahdollisesti vilja-auman pohja.

Väkösenmäki (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee metsätien kaakkoisreunassa ja se on osittain tuhoutunut länsireunastaan tien raivaamisen yhteydessä. Paikalla on osittain säilynyt jatulintarha, jonka halkaisija on noin 3,3 m. Kiveys on nykyisin lähes kokonaan aluskasvillisuuden peittämä, mutta sitä on otettu vuonna 2009 esiin sammalen alta. Tuolloin otetun valokuvan perusteella rakenteessa on kolme sisäkkäistä kivikehää. Kiveys on tehty maapohjalle.

Marinkylä (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Vanhan Viipurintien kaakkoispuolella tiestä erkanevan kapean polun varrella. Polku kulkee hiekkaharjanteen päällä ja sen molemmin puolin on ainakin 14 pyyntikuopiksi tulkittua kuopannetta, joiden halkaisija vaihtelee 1,5-2,5 m ja syvyys 40-80 cm välillä. Kuopat on kaivettu tiiviisti kaakko-luodesuuntaiseksi muodostelmaksi hiekkaharjanteen keskelle, lukuun ottamatta paria kuoppaa, jotka sijaitsevat harjanteesta hieman kauempana koillisessa. Suurimmassa osassa kuopista oli kairauksen perusteella puhdas steriili hiekkakerros, mutta muutamassa oli erotettavissa turpeen alla hieman hiiltä.

Ohrakangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Kotkan / Kymin lentokentän länsipuolella n 570 m Lentomuseolta länteen. Kohde on kentältä laskevan rinteen alaosassa mäntykankaalla. Tervahaudan halkaisija on noin 10 m vallilta vallille ja syvyys noin 1,6 m. Alarinteen puolella on valutuskuoppa, joka on kooltaan noin 2 x 3 m. Haudan valliin on kaivettu hiljattain potero, muita häiriöitä ei ole. Haudan päällä kasvavasta männystä tehty lustokairaus antoi puun iäksi yli 80 vuotta.

Anttilanlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Iso-Ruhmasjärven luoteispäässä, Anttilanlahden länsipuolella. Lähistöllä kulkevasta tiestä noin 30 m länteen on rinteessä tervahauta, jonka halkaisija on noin 5 m ja syvyys 1 m. Puusto paikalla on tiheää lehtipuuvesakkoa.

Harakkasuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Harakkasuolta itään ja Myllykankaalta pohjoiseen olevan mäen yläosan eteläreunalla sijaitsee tervahauta Kellarimäentien vieressä. Haudan halkaisija on noin 11 m ja syvyys 1,5 m. Rakenteen pohjalla on puurakenne, jossa on suoraiteenmuotoinen aukko, kooltaan n 50 x 30 cm. Paikalla kasvaa varttunutta kuusta ja mäntyä.

Haudansuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Haudansuo on peltoalue, joka sijaitsee Kouvolan Selänpäänkankaan itäpuolisen jatkeen eli Hauta-ahonkankaan koillispuolella. Pellolta noin 150 m kaakkoon on matalan mäen eteläreunalla tervahauta, jonka halkaisija on 13 m ja syvyys 2 m. Haudassa on halssi. Puusto paikalla on varttunutta kuusta ja koivua.

Huhkaimenvuori 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Huhkaimenvuoren kaakkoisrinteellä, Korvulinkiveltä noin 110 m länteen, on tervahauta lounaaseen viettävällä rinteellä mökkitien vieressä. Haudan halkaisija on 7 m ja suurin syvyys noin 2 m. Puusto paikalla on nuorta kuusikkoa ja varttuneempaa koivua.

Iltalampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee rinteen notkelmassa Iltalammen suon itäpuolta kiertävältä tieltä noin 70 m itään. Paikalla sijaitsevan tervahaudan halkaisija on noin 9 m ja syvyys noin 1,8 m. Paikalla kasvaa varttuneita kuusia, nuorempia lehtipuita ja itse haudassa massiivinen haapa.

Iso-Ruhmas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka sijaitsee Iso-Ruhmasjärven länsirannalla muinaisrannan päällä. Ruhmasjärven Joutsaarelta lounaaseen, tien 4164 varressa, on pieni muinaisniemi, jonka yli tie kulkee. Alueen maaperä on hiekkaa. Tien länsipuolisella alueella on tehty koneellista metsänhakkuuta ja -istutusta. Lisäksi tien vieressä on tehty ilmeisesti kaapeliupotusta.
Tieleikkauksesta, kaapeliupotuksen paljastamasta maasta ja laikutuksista on löytynyt kivikautisia löytöjä. Löytöalue ulottuu tiestä noin 20 m länteen. Löydöt keskittyvät muinaisniemen suojaiselle pohjoisreunalle muinaisen lahdenpohjukan äärelle. Asuinpaikka on osin tuhoutunut: tie kulkee sen läpi, samoin kaapelikaivanto. Lisäksi hakkuuaukean puolelle tehdyt laikutukset ovat melko syviä ja ne luultavasti läpäisevät koko löytökerroksen.
Asuinpaikka saattaa jatkua tien 4164 itäpuolelle, mutta aluetta ei ole tarkastettu vuoden 2015 inventoinnissa. Tien itäpuolella on myös havaittavissa tien suuntainen, asuinpaikkaa nuorempi, muinaisranta. Asuinpaikan lounaispuolella on korkea muinaisranta, jonka reunassa on hiekanottokuoppia. Täällä ei ole havaittu löytöjä.
Aluerajaus on inventoijan arvio kohteen laajuudesta.

Järviranta (1000027845) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Iso Kortejärven luoteispuolella, Järvirannan talosta noin 400 m pohjoiskoilliseen. Paikalla on tervahauta Järvistenlammelle vievän tien vieressä. Haudan halkaisija on noin 15 m ja syvyys 2 m. Puusto paikalla on sekametsää: haapaa, koivua ja mäntyä.

Kalalampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kalalampi sijaitsee Selänpäänkankaan itäpuolisten jatkeiden, Hevoskankaan ja Hauta-ahonkankaan välissä. Lammelle kaakosta johtavalta metsäautotieltä noin 120 m itään sijaitsee tervahauta, joka on halkaisijaltaan noin 9 m ja syvyydeltään 2,3 m. Varsinainen kuoppa haudan keskellä on neliskanttinen. Puusto paikalla on nuorta mäntyä ja kuusta.

Kellarimäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kellarimäeltä noin 500 m koilliseen. Paikalla on tien varressa tervahauta, joka on merkitty peruskarttaan ja näkyvissä laserkeilausaineistossa. Kohdetta ei tarkastettu kesän 2015 inventoinnissa. Keilausaineiston perusteella tervahaudan halkaisija on n 15 m. Laserkeilausaineiston perusteella kohde näyttää kärsineen alueen maankäytöstä.

Kellarimäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kellarimäen luoteispuolella olevan mäen pohjoisreunan notkelmassa. Paikalla on tervahauta, jonka halkaisija on noin 11 ja syvyys 0,5 m. Haudan länsipuolella on halssi alarinteeseen. Puusto paikalla on varttunutta mäntyä, jonka joukossa on muutama kuusi.

Korvulinniityt (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Korvulinniitty-nimiseltä pellolta noin 225 m kaakkoon. Kaakosta pellolle tulevan tien varressa, välittömästi sen pohjoispuolella, on tervahauta. Haudan halkaisija on noin 11 m ja syvyys noin 1,5 m. Hautaan on hylätty roskia ja romua.

Lanski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Lanskin pellon kaakkoispuolella. Paikalla on pyöreä tervahauta halkaisijaltaan noin 11 m ja syvyydeltään 2,5 m. Tästä noin 40 m lounaaseen on rinteessä rännihauta. Tervarännin pituus on noin 6 m ja leveys vallilta vallille noin 2 m. Haudan alaosassa on kyseiselle tervahautatyypille ominainen erillinen kuopanne, jonka pituus on noin 1,5 m.

Likolammit (1000027851) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Likolammit sijaitsevat Kouvolan Selänpäänkankaan itäpuolisen jatkeen, Hevosojankankaan, pohjoispuolella. Likolampien ja Kalalammen väliin päättyvän metsäautotien varressa on tervahauta. Hauta on parikymmentä metriä tiestä itään. Haudan halkaisija on noin 11 m ja syvyys 2 m. Aluskasvillisuus paikalla on rehevää ja voimakasta, puusto mäntyä ja koivua.

Loirinharju (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Loirinharju sijaitsee Pesäntäjärven pohjoispuolella. Loirinharjun itäreunaa kulkevan ajouran länsipuolella Vihviläissuon pohjoispäästä noin 110 m luoteeseen sijaitsee tervahauta, jonka halkaisija on noin 8 m ja syvyys 2,5 m. Puusto paikalla on kuusta ja koivua. Haudan vieritse kulkee vanha koneura.

Luulampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Jätevesialtaasta noin 350 m koilliseen Pahkajärven ampuma-alueelle vievän tien pohjoispuolella. Tiestä noin 130 m on tervahauta. Alue on heinää kasvava hakkuuaukea. Haudan kohdalla kasvaa nuorta kuusikkoa ja varttuneempaa lehtipuuta, mm koivua ja pihlajaa. Haudan halkaisija on noin 14 m ja syvyys 1,8 m.

Myllykangas (1000027854) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Myllykangas sijaitsee Harakkasuon itäpuolella. Myllykankaan mäen pohjoisreunalla, Kellarimäentieltä noin 60 m pohjoiseen, on tervahauta. Haudan halkaisija on noin 7 m ja syvyys 1 m. Puusto paikalla on varttunutta mäntyä ja kuusta.

Myllylampi (1000027855) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Myllylampi sijaitsee Luujärven pohjoispuolella. Myllylammesta noin 200 m itään, suon
reunassa itään nousevalla rinteellä, on vierekkäin kaksi tervahautaa. Suuremman halkaisija on noin 13 m ja syvyys 2,5 m. Pienemmän halkaisija on noin 6 m ja syvyys 1,5 m. Puusto alueella on kuusikkoa, tervahautojen kohdalla kasvaa myös haapaa.

Mäyrävuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mäyrävuori sijaitsee Johdasjärven etelärannalla. Vuoren länsipuolella, rinteen alaosassa, on kaksi tervahautaa. Suurempi ja pohjoisempi on halkaisijaltaan noin 8 m ja syvyydeltään 1,3 m. Toinen hiukan pienempi on halkaisijaltaan noin 7 m ja syvyydeltään 1,8 m. Alueella kasvaa varttunutta kuusimetsää.

Onnosensuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Onnosensuon koillispuolen mäkisen alueen koillisreunalla, pienen suon yläpuolella, sijaitsee tien vieressä tervahauta. Haudan halkaisija on noin 12 m ja syvyys 1,8 m. Haudan valliin on kaivettu poteroita. Haudan vieressä, sen itäpuolella olevalta uralta on paljastunut runsaasti hiiltä. Kyseessä on mahdollisesti jätekasa haudan siivouksesta.

Pohjanlahti (1000027858) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Johdasjärven ja Iso Kortesjärven välisellä metsäalueella. Paikka on Pohjanlahti-nimiseltä talolta noin 400 m koilliseen ja Hyökkärin tilasta noin 900 m länteen, itään laskevan rinteen alaosassa. Haudan halkaisija on noin 11 m ja syvyys 2,5 m.

Riihiaho (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Riihiaho sijaitsee Kauriosuon lounaispuolella. Riihiaholta noin 360 m länteen Vohtelonvierun itäreunalle vievän tien varressa sijaitsee tervahauta. Haudan halkaisija on noin 13 m ja syvyys 2 m. Paikalla kasvaa nuorta haapaa ja kuusta.

Selkäsuo 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Selkäsuon eteläpuolella sijaitsevasta puhdistamosta noin 340 m länteen on tervahauta. Alue on loivasti koilliseen laskevaa ja kuusta kasvavaa kangasta. Haudan halkaisija on noin 12 m ja syvyys 1 m. Haudassa on halssi.

Selkäsuo 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Selkäsuon kaakkoispuolella, Pahkajärven ampuma-alueelle vievästä tiestä noin 30 metriä länteen sijaitsee matala tervahauta, jonka halkaisija on noin 10 metriä ja syvyys noin 1 metriä. Paikalla kasvaa varttunutta kuusikkoa. Haudan vieritse kulkee polku.

Seikka (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen koillispuolella sijaitsevalla kallioalueella. Kohteeseen kuuluu neljä taistelukaivantoa sekä yksi tuliasema.

Hirvensaari (1000028131) (Taide)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen Hirvensaaren luoteiskärjessä. Paikalla sijaitsee avokalliossa kaksi kalliohakkausta, joista lähempänä rantaa sijaitseva on hioutunut suurimmaksi osaksi pois vesieroosion takia. Hakkaus on kooltaan noin 43 x 48 cm ja siitä on havaittavissa enää viisi kaarevaa katkelmaa. Hakkaus on mahdollisesti ollut pohjois-eteläsuuntainen. Paikallisten mukaan paikalla olisi ollut vielä noin 60 vuotta sitten havaittavissa hakkaus, joka oli esittänyt Ruotsin valtakunnanvaakunan mukaista kolmea kruunua. Tällöin kyseessä on luultavasti ollut rajahakkaus. Pienempi hakkaus sijaitsee edellisen vieressä, sen itäpuolella. Kyseessä on halkaisijaltaan noin 12 cm kokoinen ympyrähakkaus, jonka kehältä erkanee ulospäin neljä haaraa suunnilleen pääilmansuuntien mukaan. Haarojen pituus on noin 4 cm. Hakkaukset ovat hyvin matalia ja vaikeita erottaa kallion pinnasta.

Niemenmäki (1000028134) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijokeen laskevan Niemenmäen ylärinteessä sijaitsee lähes mäen korkeimmalla kohdalla I maailmansodan aikainen tuliasema, jonka päällä kasvaa kuusta ja nuorta koivua. Puolustusaseman ampumasuunta on ollut koilliseen joelle päin.
Kyseessä on todennäköisesti tykkiasema. Kohde hahmottuu huonosti maastossa. Paikalla on erotettavissa isojen maakivien rajaama halkaisijaltaan noin 5 metrin kokoinen kuoppa, jonka jatkeena on joelle päin noin kahden metrin levyinen kaivanto. Sen seinämiä on vahvistettu lohkokivillä ja joen puolella kaivannon molemmin puolin on leveä valli.

Pahanmäenkallio (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee mäntyjä kasvavalla kalliolla. Paikalla on noin 120 cm pitkä ja 65 cm leveä kiviuuni, ja sen korkeus on noin 50 cm. Uunin suuaukko on etelään päin. Rakenteen päädyssä on muita kiviä suurempi kivi ja uunin päällä on ollut neljä litteää kiveä, joista kaksi on tippunut uunin sisälle. Kiveyksen päälle on kaatunut suuri mänty.

Myllyjoki (1000028237) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Vähä-Ruhmaksesta Johdasjärveen laskevassa Myllyojassa, pohjoisesta Koivumäeltä ja etelästä Myllymäeltä voimakkaasti laskevien rinteiden yhtymäkohdassa. Paikalla on sijainnut aikoinaan vesimylly, josta on säilynyt Myllyojan itäpäässä vedessä ja pohjoisrannalla viisi myllynkiveä. Osa kivistä on rikkoutunut.
Myllynkivien lisäksi paikalla on havaittavissa ojan pohjalla ojansuuntaisia pyöreäpintaisia ja sammaloituneita hirsiä, jotka kuuluvat paikalla sijainneeseen uittoränniin. Suurin osa puista sijaitsee Myllyojan Johdasjärven puoleisessa päässä, jossa niitä on havaittavissa noin 20 metrin pituisella alueella. Paikalla on erotettavissa pohjarakenteen lisäksi myös uittorännin yläosaan kuuluneita rakennepuita, joissa osassa on havaittavissa salvoksia ja loveuksia. Tukinuittorännin tiedetään sijainneen paikalla ainakin jo 1930-luvulla. Mylly on purettu rännin alta pois.

Kaajärvi Myllyjoki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kaajärvestä Lapjärveen laskevassa Myllyojassa. Paikalla on sijainnut ns. Hakalan vesimylly, johon on liittynyt myös kaksiluukkuinen punagraniitista kylmämuuramalla rakennettu myllypato. Tästä on säilynyt joen etelärannalla noin 12 metrin pituinen pätkä. Myös joen pohjoispenkereessä on havaittavissa patorakennelmaan liittyviä kiviä. Pato on tuhoutunut osin kun vuosina 2005-2006 sen pohjoisosa purettiin pohjapadoksi istutetun taimenen nousemisen parantamiseksi. Padon lisäksi paikalla on säilynyt myllystä yksi myllynkiven puolikas joenrannassa, sekä kallionpinnassa sijaitsevia kiinnitysrautoja ja muutama punagraniittilohkare, jossa on nähtävissä porausjälkiä. Nämä sijaitsevat noin 30 metrin päässä padosta joen itärannalla.
Myllyjoessa on ollut tiettävästi vesimylly ainakin jo 1800-luvun lopulla ja se on purettu 1960-luvulla.

Susikuopanmäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee mäntykankaalla Susikuopanmäen alarinteessä ja sen juurella. Paikalla on neljä todennäköistä pyyntikuoppaa, joista kaksi itäisempää sijaitsevat hieman matalammalla kuin läntisemmät kuopat. Kuopat muodostavat itä-länsisuuntaisen harvan kuopparivin. Osa kuopista on suppilomaisia ja kolmen halkaisija on noin 2 metriä. Yksi kuopista on pystyseinäinen ja kapea, vain noin 80 cm ylhäältä. Osaa kuopista on täytetty puunrangoilla ja niiden ylitse on ajettu ajoneuvoilla, minkä vuoksi kuopat ovat osin sortuneet.

Koskela (1000028240) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hartolanjoen pohjoisrannalla Hartolan kyläkeskuksen tuntumassa. Paikalla on sijainnut vesimylly, josta on havaittavissa maan päällä sekä vedessä sijaitsevan rakennuksen kiviperustuksen lounaissivustaa noin 6 metrin pituudelta sekä perustuksen alla ollutta puuarinaa. Perustus on tehty punagraniitista ja siitä on säilynyt joenpenkereessä kaksi kivikertaa. Rakenteen päällä kasvaa lehtipuita.
Mylly on ollut tiettävästi käytössä ainakin vielä 1870-luvulla ja rakennus on purettu vuosien 1944-48 välisenä aikana.

Alankojärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pitkäjärven ja Alankojärven välisen mäen etelärinteen alaosassa. Paikalla kasvaa pääosin mäntyjä. Paikalla on tervahauta (ns. rännihauta), joka erottuu maastossa matalana pohjois-eteläsuuntaisena ojamaisena kuopanteena. Haudan pituus on noin kuusi metriä ja leveys noin 1,5 metriä. Syvyyttä kaivannolla on puolisen metriä. Rännihauta on tehty viettävään maastoon ja sen eteläpäätä on vahvistettu kivillä. Haudan eteläpää on myös muuta osaa syvempi. Kohde erottuu heikosti maastossa aluskasvillisuuden alta.

Nöyleppilammentie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Nöyleppilammentien reunassa, lounaaseen viettävän rinteen keskivaiheilla. Paikalla sijaitsee nuoressa sekametsässä tervahauta, jonka halkaisija on noin 15 metriä. Haudan keskellä on suppilomainen kuoppa, jonka syvyys on noin 2,5 metriä.

Museokangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee pääosin mäntyä kasvavalla Museokankaalla. Paikalla sijaitsee tervahauta, jonka halkaisija on noin 13 metriä. Hautaa kiertää noin 2,5 metriä leveä valli. Haudan keskellä on säilynyt itä-länsisuuntainen suorakaiteen muotoinen tervankeruusäiliö, joka on kooltaan noin 80 x 90 cm ja 1,2 m syvä. Säiliön piilutuksesta oli säilynyt kaksi alinta hirsikertaa. Kohde erottuu mäntykankaalla selkeästi.

Kydönpellot (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kydönpeltojen pohjoispuolella noin viiden metriä itään peltoalueelle vievästä hiekkatiestä. Paikalla on hyvin maastossa erottuva tervahauta, jonka halkaisija on noin 16 metriä ja syvyys keskellä noin kaksi metriä. Haudan keskellä on neliön muotoinen, 3,5 x 3,5 m kokoinen kuoppa. Hautaa kiertää 5,5-6,5 metrin levyinen valli.

Mykyrämäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mykyrämäen länsirinteen alaosassa terassitasanteen reunassa. Paikalla on tervahauta heinittyneellä ja pusikoituneella hakkuuaukealla. Haudan halkaisija on noin 16 metriä ja sen syvyys on keskeltä noin kolme metriä.

Ahvenistonlammentie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Myllymäen lounaisrinteen alapuolisella tasanteella. Paikalla on tervahauta, joka erottuu maastossa kumparemaisena kohoumana. Haudan halkaisija on noin 20 metriä ja syvyys keskellä on noin kolme metriä. Hautaa kiertävä valli erottuu ainoastaan sen pohjois- ja länsisivustoilla. Tervahaudan keskellä on supilomaisessa kuopassa neliön muotoinen puinen tervankeruuastia, joka on kooltaan noin 3,5 x 3,5 m. Kuoppaan on heitetty roskaa. Haudan halssin paikka on sijainnut todennäköisesti koillissivustalla, missä erottuu 1,5 m leveä ja 50 cm syvä kuopanne. Noin 10 metriä kohteesta luoteeseen on kolme laakeapohjaista kuopannetta, joista on löytynyt kairatessa hiiltä. Lisäksi tervahaudan koillispuolella on ojamainen kaivanto (noin 2 x 1 m).

Tennilä (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Siikavan paikallistien pohjoisreunassa, lounaaseen laskevassa rinteessä. Paikalla on hiilimiilu, joka on peittynyt aluskasvillisuuden alle ja vaikeasti havaittavissa. Sen tienpuolen pääty on mahdollisesti tuhoutunut.

Hyvikkäänsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hyvikkäänsuolle viettävän rinteen juuressa kuusipohjaisessa metsässä. Paikalla sijaitsee tervahauta, joka erottuu maastossa selvästi kumparemaisemana kohoumana. Haudan halkaisija on noin 12 metriä ja syvyys keskellä noin 2 metriä. Hautaa kiertää valli, jonka leveys on 3-3,5 m. Tervahaudan keskellä on suorakaiteen muotoinen kaakko-luodesuuntainen ja pystyseinäinen kuoppa. Kyseessä on todennäköisesti tervankeruuastian jäännökset. Haudan luoteispuolella on useita pyöreitä kuopanteita (halk. 2-3 m) ja etelä-/lounaispuolella kalliopaljastuman edustalla on yksi laajempi (2 x 8 m) painanne.

Koivurannantie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee mäntyvaltaisella kankaalla kahden tien risteyksessä. Paikalla on tervahauta, jonka halkaisija on noin 16 m. Sitä kiertää valli, jonka leveys on noin 3,5 m. Tervahauta on suppilomainen ja sen syvyys keskellä on noin 1,5 m. Haudan halssi on todennäköisesti sijainnut rakenteen lounaissivulla, missä on havaittavissa 0,7 x 2 m kokoinen kuoppa. Tervahaudan etelä- ja lounaispuolella on havaittavissa kymmenisen muuta matalaa kuoppaa tai ojaa.

Susikuopanmäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee hiekkaisella mäntykankaalla Likolammelle länteen viettävän rinteen yläosassa. Sen itäpuolitse kulkee Likolammen rannalle vievä tie. Paikalla on tervahauta, jonka halkaisija on noin 10 m. Hautaa kiertää 2-2,5 metrin levyinen valli. Rakenteen sisäpuolelle on kasattu hakkuujätettä ja tienpuoleiselle sivustalle on kasattu kiviä sekä betonimöhkäleitä.

Kuolionkangas 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee hiekkakankaalla noin 300 metrin päässä kohteesta Kuolionkangas (1000011151).
Majanpohja 1 on pyöreähkö, halkaisijaltaan noin 10 m. Kuopan keskellä on noin 4 x 4 metrin kokoinen neliömäinen painanne. Vallien korkeus kuopan pohjalta on noin 1,7 m, kuopan ulkopuolelta mitattuna alle puoli metriä. Vallissa on oviaukko, joka aukeaa kaakkoon.
Majanpohja 2 on 9 metriä halkaisijaltaan olevan kuoppa. Kuopan sisäsyvyys on noin 1,5 m. Keskellä kuoppaa on noin 1,5 x 1,5 kokoinen tasainen alue. Reunavallin puhkaisevat oviaukot aukeavat lounaaseen ja luoteeseen. Majanpohjan kaakkoiskulma on vaurioitunut, ilmeisesti metsänhoidollisten toimenpiteiden seurauksena.
Nämä kaksi pohjoisinta majanpohjaa ovat suurella todennäköisyydellä 1700-luvun sotilas-leirin jäännöksiä.
Kaksi eteläisintä kuoppaa (majanpohjat 3 ja 4) poikkeavat rakenteeltaan kahdesta pohjoisemmasta keskiosan mataluutensa vuoksi. Molemmat ovat pyöreähköjä, halkaisijaltaan noin 9 metriä. Molempien sisäosa on tasainen noin 5 x 5 metrin kokoinen alue. Vallin korkeus on hieman yli puoli metriä. Toisen majanpohjan kapea oviaukko aukeaa koilliseen ja toisen etelään. Itäisemmän majanpohjan (majanpohja 4) sisäosan pohjoislaidalla on matala sammaleen peittämä kumpu (noin 1,5 x 1,5 x 0,4 m), johon tehdystä koekuopasta löytyi palamattomia luita, posliinikupin puolikas, lasipulloja sekä metallisia kierrekorkkeja.
Majanpohjien 3–4 osalta ajoitus 1700-luvulle ei ole varma, mutta ei myöskään täysin poissuljettu. On myös mahdollista, että ne liittyvät jatkosotaan, kuten toisessa niissä oleva jätekasa.
Muinaisjäännösrajaus perustuu havaittuihin kuoppajäännöksiin, niiden reunavalleineen sekä suoja-alueeseen.

Kukkovuori (Taide)
Esihistoriallinen; Kukkovuoren kalliomaalaus sijaitsee Lovasjärven rannassa, suoraa veteen putoavassa jyrkässä kallioseinämässä. Maalaus muodostuu yhdestä pienestä n. 15 cm pituisesta eläinhahmosta, mahdollisesti hirvestä. Hirvi katsoo kuvassa vasemmalle eli kaakkoon. Eläimellä on selkeästi havaittavat pää, korvat, etu- ja takajalat sekä mahdollisesti häntä. Häntä saattaa olla lyhyt, mutta siihen liittyy punainen alue, joka heittää hännän kaartumaan koiran häntää muistuttaen kohti päätä. On mahdollista, että tämä osa kuuluu kallion omaan väriin, ei itse maalaukseen. Maalaus on vain hieman yli puolen metrin korkeudella veden pinnasta. Itse kohde on tyypillinen kalliomaalaukselle ja kuvan sijainti veden pinnan läheisyydessä sopii myös kivikautiselle ajoitukselle.

Toikkala (1000028741) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kylätontilla sijaitsee nykyisin kivijalan päälle perustettu talo sekä vanhoja ulkorakennuksia. Tontti ulottuu myös tilan ete-läpuolisille pelloille, joilla havaittiin pintapoiminnalla runsaasti tiiltä. Kylätonttia on todennäköisesti säilynyt pellolla ja tilan rakentamattomilla alueilla.

Anttila Kansikas (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kansikkaassa, Mikkolan ja Uutelan talo-jen paikkeilla sijaitsee kylätontti, jonka länsipuolelta linja 1 kulkee. Alue on nykyisin osaksi rakennettua erityisesti Kansikkaantien länsipuolella. Kylätontti ulottuu kui-tenkin myös rakentamattomille alueille ja pellolle, joissa siitä on voinut säilyä osia.

Ämmämäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Ensimmäinen tervahauta löydettiin Multamäentien itäpuolelta muutaman kymme-nen metrin päässä tiestä ja linjasta 2. Tervahauta on vanhemman tyypin keskus-säiliöllinen hauta, johon ei kuulu halssia. Hauta on halkaisijaltaan noin 11 metriä ja sen vallit ovat noin 3 metriä leveät ja metrin korkuiset. Tervahauta on suppilomai-nen ja sen reuna on suhteellisen jyrkästi sisäänpäin viettävä. Suppilon halkaisija on noin 1,5 metriä ja syvyys noin 80 cm ja haudan kokonaissyvyys noin 2 metriä. Tervahaudan alueella maaperä on hiekkaa. Haudan vallissa tai sen sisäosassa ei ole huuhtoutumiskerrosta. Maaperäkairauksella haudasta löydettiin hiiltä. Terva-haudassa ja sen ympäristössä kasvaa nuorta koivua, kuusta ja mäntyä.
Ensimmäisestä tervahaudasta itään löydettiin toinen, pienempi hauta Muodoltaan hauta on suppilomainen ja sen reunat ovat suhteellisen jyrkästi sisäänpäin viettä-vät. Tervahautaan ei kuulu halssia vaan se on keskussäiliöllinen. Haudan halkaisi-ja on noin 7 metriä, vallien leveys noin 3 metriä ja korkeus puoli metriä ja haudan kokonaissyvyys noin 1,5 metriä. Maaperältään hauta on hiekkaa eikä siinä ole huuhtoutumiskerrosta. Myöskään hiiltä ei maaperäkairauksessa löydetty. Nuo-remman puuston lisäksi tervahaudan vallilla on yksi vanhan ja lähes täysin lahon-neen puun kanto. Tervahautojen ympäristö tarkastettiin tervapirtin varalta sellaista kuitenkaan löytämättä. (koordinaatit N 6761296 E 486572)

Mäkelä (1000028745) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mäkelän tilasta noin 250 metriä kaakkoon, nurmipellon reunassa sijaitsevassa haapametsikössä tarkastettiin Lidar-aineiston perusteella löydetty tervahauta. Maastotarkastus vahvisti paikalla sijaitsevan tervahaudan.
Hauta on vanhemman tyypin keskussäiliöllinen tervahauta, johon ei kuulu halssia, ja haudan reunat laskeutuvat keskelle jyrkästi ja suppilomaisesti. Haudan halkaisija on noin 18 metriä, vallien leveys noin 4 metriä ja haudan kokonaissyvyys ainakin 2 metriä. Haudan itäpuolella, loivassa ylärinteessä vallit ovat matalat mutta pellon puolella korkeimmillaan 1,5 metriä.
Maalajiltaan tervahauta on hiekkamoreenia eikä siinä ole huuhtoutumiskerrosta ja maaperäkairauksella haudasta saatiin paljon hiiltä. Tervahaudassa kasvaa vanhoja ja osin lahonneita kantoja, joista on laskettavissa ainakin 120 vuosirengasta. Muutaman metrin päässä haudasta, sen pohjoispuolella sijaitsee kasa kiviä (ks. alakohde), joista ainakin osa on raivattu pellolta.

Petkelvuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Hotelli Petkeleen itäpuolella ja Petkelvuoren eteläpuolella olevalla hiekkakankaalla. Maasto laskee loivasti etelään, merelle päin. Maasto on ehjää mäntyä kasvavaa hiekkakangasta. Yhden kankaalla risteilevän polun vieressä on kooltaan noin 4 x 2,5 m kokoinen kuoppa, jonka ympärillä on matalat vallit ja joka on syvyydeltään noin 50 cm. Ulkoisesti rakenne muistuttaa pyyntikuoppaa. Kuoppaan tehdyssä lapionpistossa erottui podsoli, joka oli kuitenkin vähän heikommin muodostunut kuin ympäröivälle kankaalle tehdyssä lapionpistossa. Kuopan funktio jäi epäselväksi. Mahdollisesti se kuitenkin on historialliselta ajalta.

Rankki (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Rankin eteläosaan jatkuvalla avokallioalueella. Kallio laskee jyrkästi lounaaseen päin ja muinaisjäännös sijaitsee pienessä notkelmassa kalliorinteessä. Myös sen kaakkoispuolella on jyrkänne.
Paikalla on pyöreistä luonnonkivistä ladottu soikeahko 2 x 5 metrin kokoinen ja noin 30 senttä korkea kiveys, joka on osin tuhoutunut. Röykkiön päällimmäiset kivet eivät ole alkuperäisellä paikallaan ja osa kivistä on vierinyt länsipuolella olevaan notkelmaan. Latomuksen pohjoispäässä osa kivistä on sammalen ja heinän peitossa, mutta muuten kivet ovat paljaita ja osin myös hajonneita. Kiveyksen päältä on todennäköisesti menty jollain raskaammalla koneella. Sen länsipuolella on pieni rotko, jota on täytetty poratuilla lohkokivillä. Röykkiön lounaispuolella on pieni noin 1,5 metriä halkaisijaltaan oleva kiveys, johon on saatettu ottaa kiviä viereisestä latomuksesta. Kyseessä voi olla myös pienempi röykkiö.

Ruissaaren louhokset (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Virolahden lounaisosassa, Sydänkylän edustalla sijaitsevassa Ruissaaressa on 1800-luvulla toimineita louhoksia, joista louhittua kiveä kuljetettiin Pietariin. Saaren koillis- ja lounaisrannoilta on irrotettu kiveä pääasiassa meislaamalla ja kiiloilla. Louhoksilla on edelleen havaittavissa louhintamenetelmiin liittyvien, kesken jääneiden työvaiheiden jälkiä.
Vuoden 2016 inventoinnissa Ruissaaren keskivaiheilla, saaren laen koillislaidalla, havaittiin noin 20 metrin mit-tainen kallioleikkaus. Leikkaus on selvästi syntynyt louhinnan tuloksena. Kalliossa on vajaan metrin korkuinen leikkaus, jonka päällä on nähtävissä useita erimittaisia noin 5 cm:n levyisiä uurteita. Uurteet ovat mitä ilmeisemmin keskeneräisen louhinnan jälkiä. Välittömästi kallioleikkauksen pohjoispuolella sijaitsee kesäasunto, jonka piha-alueen laitamilla on useita kiven lohkareita. Kallioleikkauksen kohdalla tai läheisyydestä ei havaittu suurempia louhosalueita, suuria määriä lohkottua kiveä tai ns. "raakkukiveä”.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä kohteen todettiin olevan vuoden 2016 inventoinnin uvauksen mukaisessa kunnossa.

Korpisaari 1 & 2 (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Virojoen edustalla, Rautalanselän pohjukassa sijaitsevan Korpisaaren eteläpäässä. Kaakkoon viettävällä kalliorinteellä 20 m mpy korkeudella on kaksi röykkiötä. Korpisaari 1 (pkoo: 6717976, ikoo: 3541749) on maansekainen 30?50 cm halkaisijaltaan olevista kivistä kalliopohjalle koottu röykkiö, jonka halkaisija on noin 2,5 metriä ja korkeus 0,4?0,45 metriä. Röykkiö on muodoltaan pyöreä ja itäreunastaan osittain sortunut. Korpisaari 2 (pkoo: 6717957, ikoo: 3541737) sijaitsee noin 15 metriä lounaaseen Korpisaari 1:stä. Röykkiö on rakennettu 30?50 cm halkaisijaltaan olevista kivistä kahden suuremman kiven väliin; kivien seassa ei ole maata. Röykkiö on kooltaan 4 x 2 metriä ja korkeudeltaan 0,6 metriä. Röykkiöiden ympärillä kalliolla kasvaa mäntyä, jäkälää, sammalta ja heinäkasveja.

Nokanpalo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Museovirastoon on toimitettu runsaasti tyypillistä kampakeramiikkaa ja joitakin kvartsi-iskoksia. Maastotarkastuksen (9/2016) yhteydessä havaittiin hakkuualueen aurausjäljissä keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia. Lisäksi alueella oli kaksi painannetta, jotka olemukseltaan, muodoltaan ja kooltaan muistuttivat asumuspainanteita. Näille alueille tehdyistä auranjäljistä ei kuitenkaan löydetty mitään esihistorialliseen asuinpaikkaan viittaavaa, minkä vuoksi ne saattavat olla asumusten jäännöksiä, mutta saattavat olla olemattakin.

Korkiakallio 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Klamilan satamaan johtavan tien itäpuolella, kivikkoisella harjanteella mäntykankaalla Riitaniityn koillispuolella ja Pyölinlahteen laskevan ojan länsipuolella sijaitsee yhteensä kahdeksan kuopannetta. Osaa painanteista on pidetty aiemmin hiilimiiluina, mutta vuoden 2016 inventoinnissa niihin on tehty lapionpistoja, joissa ei havaittu lainkaan hiiltä. Kyseessä on siis todennäköisesti johonkin muuhun toimintaan liittyvät kuopanteet. Kyseessä ei ole kuitenkaan kovinkaan tuoreet kuopat.

Klamilanlahden kivilouhimo (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Klamilanlahden rannalla Salniemessä on ollut kivilouhimo. Nykyisen Kalasataman paikalla on sijainnut vanha laivojen lastauspaikka Laivakallio. Vuoden 1978 tarkastuksen yhteydessä todettiin, että kiviainesta on irrotettu irtokivilohkareista pääasiassa meislaamalla ja kiiloilla. Lisäksi kivissä oli havaittu myös porauksen jälkiä. Vuoden 2016 inventoinnissa paikalla todetuissa kivikasoissa ei havaittu kuitenkaan meislaus- tai porausjälkiä. Lähempänä niemenkärkeä on kuitenkin runsaammin sen näköistä maastoa, joka ei vaikuta luontaiselta ja kahdessa kohdassa havaittiin mahdollisia kiviaineksenottopaikkoja. Ensimmäinen 85 metriä niemenkärjestä, lähellä niemen etelärantaa, jossa on noin kahdeksan metriä halkaisijaltaan oleva kuopanne (1), josta lienee otettu kiveä. Toinen mahdollinen ottopaikka on noin 130 metriä niemenkärjestä aivan tien pohjoisreunalla lähellä niemen rantaa, jossa on noin 10 x 5 m kokoinen kuopanne (2).
Muinaisjäännösalueeksi on rajattu niemen kärki siten, että potentiaaliset aineksenottopaikat ovat alueen sisällä. On mahdollista, että louhimo on alun perin ollut laajempikin, mutta niemelle kulkeva tie ja muut toiminnot ovat oletettavasti hävittäneet mahdolliset jäljet idempää.
Klamilanlahden kivilouhimo saattaa liittyä 1700-luvun toimintoihin, jolloin Kymenlaaksosta vietiin rakennuskiviä Pietariin ja etelärannikon linnoitustyömaille.

Myllärinpuro (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Virolahden luoteisosassa entiseltä Ravijärveltä noin 300 m itään loivapiirteisen mäen kaakkoisrinteellä. Tervahaudan halkaisija on noin 10 m ja syvyys noin metrin. Eteläpuolella, eli alarinteen puolella, on mahdollinen tervanlaskukuoppa. Vuonna 2015 alue oli hakattu ja kasvoi voimakasta ja korkeaa heinikkoa. Tervahaudan ympäristö on muokattu.

Jänispohjanlahti (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Röykkiö sijaitsee Arrajärven eteläkaakkoisen rannan niemessä (Tiirinmaa) vastapäätä Kilpisaarta. Röykkiö on ympäristöään hieman korkeammalla loivasti viettävän kallion kohdalla, kalliopohjalla. Sammaleisen röykkiön koko on 3,4 x 3,9 x 0,5 m. Sijainti, muoto, koko ja koostumus viittaa lapinraunioon.

Valkeala Hukalan hautausmaa (Työ- ja valmistuspaikat)
Esihistoriallinen; Kohteessa on viisi kuoppaa terassin törmän päällä kulkevassa ja sen suuntaisessa rivissä. Kuoppien välinen etäisyys vaihtelee välillä 15–20 m. Kuopat ovat pääasiassa pyöreitä, halkaisijaltaan n. 2,0-2,5 m ja syvyydeltään 0,2–0,5 m. Kuoppien ympärillä on havaittavissa vallit. Valliin tehdyissä koekuopissa oli havaittavissa huuhtoutumiskerros turve- ja hiilikerroksen alapuolella ja n. 25 cm syvyydellä vaalea kerros, joka voitaneen tulkita vallin kasaamisen yhteydessä peittyneeksi huuhtoutumiskerrokseksi.

Suontaustanmäki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Paikalla on hylätty ja metsittynyt osuus vanhasta ylisestä Viipurintietä, Viipuri-Hämeenlinna tiestä. Vanha Iitin ja Valkealan (nyk. Kouvolan ja Iitin) raja on tässä noudattanut tien kulkua - tai tie on tehty mutkittelevalle rajalinjalle. Jo mahdollisesti 1800-luvulla hylätyn tieosuuden pituus on n. 200 m.

Kontjärvi luode (Kivirakenteet)
Historiallinen; Paikalla on kaksi kiviröykkiötä noin 15 metrin etäisyydellä toisistaan. Maasto alueella on kivikkoista ja tällä kohden tasaista. Maasto laskee loivasti etelään ja nousee pohjoiseen. Alueen metsä on hakattu 10–20 vuotta sitten (ts. 1900-luvun lopussa tai 2000-luvun alussa) ja paikalla on metsäkoneen ura, joka kiertää röykkiöt. Maaperää on äestetty tai laikutettu mutta ei röykkiöiden kohdilta. Paikalla on tehty viimevuosina myös vesakon harvennusta. Aluskasvillisuus on heinittynyttä ja paikalla on korkeaa ja tiheää heinikkoa.
Röykiöt ovat sammalpeitteisiä. Kivet ovat sekalaista kivilajia. Kivien koko vaihtelee päänkokoisesta halkaisijaltaan noin 40 senttisiin. Läntisemmän röykiön koko on noin 6 x 5 metriä ja korkeus noin metrin. Röykkiössä on kantoja. Röykkiön keskellä on on liki sen halki menevä matala ja kapeahko kolo. Kohde vaikuttaa rauenneelta uunilta. Kyseessä saattaisi olla ns. ryssänuuni joka liittyisi vuosien 1798–90 sotaan ja ehkä Tillolan taisteluunkin. Näillä tienoin on sijainnut Tillolan taistelun venäläisten tykkiasemat, taistelusta tehdyn aikalaiskartan mukaan.
Itäisempi röykkiö on kooltaan noin 3 x 4 metriä ja korkeudeltaan noin metrin. Se on samankaltainen kuin toinenkin röykkiö, mutta ilman "koloa".
Paikalla suoritettiin 2017 kaivauksia. Paikka varmentui Ruotsin armeijan talvileirin jäännökseksi 1700-luvun loppupuolelta (1780-luku). Paikalla on noin 29 x 9 m kokoinen, ojan rajaama kolmihuoneinen rakennus, jonka laitimmaisissa huoneissa on ollut uunit. Rakennus on palanut ja uunit tuhoutuneet tai hajotettu ilmeisesti Tillolan taistelussa toukokuussa v. 1790.
Löytöinä kaivauksilta saatiin taottuja rautanauloja, palanutta luuta, metallinappeja, kolikkoja (1700-luvun), musketinkuulia, lasia, liitupiipun paloja sekä muutamia toistaiseksi tunnistamattomia metalliesineitä. Suurin osa löydöistä on palaneista rakenteista (sortunut katto, lattia) ja niiden alta, ja siten ne ovat palaneita.

Seppä (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on ensimmäisen maailmansodan aikainen taisteluhauta, joka sijaitsee kahdessa osassa Elimäen Sepän tilalla, Raanojan länsipuolella. Kohteen itäosa on vesakossa pellon laidalla ja länsiosa talon pihapiirissä.
Itäosassa on maahan kaivettu taisteluhauta, jonka pituus on 240 m. Haudan yläosan leveys on noin 2 m ja alaosan 0,7 m. Syvyys on keskimäärin 1,5 m. Haudassa on sivustasuojana toimivia traversseja. Torjuntasuunta on etelään.
Länsiosassa on katkelmallisia, maahan kaivettuja hautoja n. 40 m, joita on osittain täytetty.

Munasuo 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee kahden kärrytien risteyksessä mäntykankaalla,Sakkarantien länsipuolella, Härmänsuon (N), Nälkäsuon (E) ja Munasuon (S) välisellä kankaalla, suoalueiden ympäröimänä. Maasto on loivasti etelään Munasuolle viettävää ja hiekkapohjaista kangasta, joka kasvaa mäntyä. Matkaa Munasuon N-reunaan on kohteelta vajaat 50 m.
Kohteen pohjoispuolitse kulkevalta kärrytieltä katsottuna matalaa miilua on vaikea erottaa maastosta; sen sijaan Munasuon suunnalta katsottuna se on selvästi kumparemainen ja ympäröivästä maastosta kohoava. Halkaisijaltaan kohde on n. 11 m, kokeudeltaan N-reunalla n. 40 cm ja S-reunalla 70-80 cm. Miilua kiertää n. 40 cm levyinen katkeamaton oja, syvyydeltään 30-50 cm. Matalimmillaan oja on miilun E- ja S-sivustoilla. Miilun W- ja SW-reunalle on kaivettu kaksi pyöreää kuoppaa 2,5 m eteäisyydelle toisistaan. Näistä eteläisempi ja isompi on halkaisijaltaan 2 m ja syvyydeltään 60-70 cm ja pienempi halkaisijaltaan 70 cm ja syvyydeltään 60 cm.
Miilun päällä olleen kannon juuret ovat nostaneet puuhiilen katkelmia ja punertavaksi palaneen pohjamaan pintaa. Kaadettujen/kaatuneiden puiden kantojen vuosirenkaiden perusteella miilulla on ikää ainakin 70 v.

Tyynikistönmäki (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Kohde sijaitsee Tyynikistönmäen korkeimmalla kohdalla kallionyppylällä Väärtintien (14511) ja Märkjärven välisessä maastossa. Matkaa kohteen pohjoispuolitse kulkevalle paikallistielle on noin 50 metriä ja etelässä sijaitsevan Märkjärven rantaan noin 300 metriä.
Kivistä kalliopohjalle maaston korkeimmalle kohdalle koillinen-lounassuuntaan ladottu matala röykkiö oli pohja-alaltaan soikea. Pituutta 50–60 cm korkuisella röykkiöllä oli noin 3,7 metriä ja leveyttä 2,5 metriä. Kivirakenne oli pääosin paksun sammalkatteen peitossa, mutta sen kaakkoissivustalta sammal puuttui. Ominaista rakenteella oli siihen käytetyn kiviaineksen heterogeenisuus: isojan ja pyöreäpintaisten maakivien (halk. 40–60 cm) lisäksi siihen oli käytetty myös huomattavasti pienempää, vain 10–25 cm kokoista pyörö-/lohkokiveä. Pientä lohkokiveä oli erityisesti näkyvissä röykkiön kaakkoisivustalla. Rakenteesta ei ollut mahdollista tehdä yksityiskohtaisempia havaintoja. Rakenne, jota jäkäläkasvusto peitti, oli säännöllisen muotoinen ja tiivis, ja lienee säilynyt sammalpeitteen alla jotakuinkin alkuperäisessä asussaan.

Summanjoki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee etelään (Summanjokeen) voimakkaasti viettävän rinteen yläpään terassilla, 40 m päässä rantaviivasta. Tervahauta sijaitsee kuusivaltaisessa metsässä. Tervahaudan keskustassa ja valleilla kasvaa jykeviä kuusia, mäntyjä ja koivu.
Tarkastettu kohde on säilynyt ehjänä ja se sijaitsee upealla paikalla joen tuntumassa. Tervahauta erottuu maanpuolella sitä ympäröivästä maastosta leveän vallin rajaamana matalana kokoumana. Sen halkaisija on 18 m, syvyys rakenteen keskustassa 2,5 m, korkeus (vallin yläpintaan) joen puoleisella eteläsivustalla 2 m ja vastakkaisella maanpuoleisella sivustalla 1 m. Tervahaudan keskellä oli alaspäin kapeneva suppilomainen kuoppa, jonka pohja oli neliömäinen ja kooltaan 1,8 x 1,8 m. Kupan pohjalla ei ollut havaittavissa tervankeruuallasta tai sellaisen jäännöksiä. Tervahaudan luode-kaakko-suuntainen halssi oli sijainnut haudan kaakkoissivustalla ja se oli täysin aluskasvillisuuden peitossa. Halssin pituus oli n. 7 m ja syvyys 50 cm. Halssin joen puoleiseen päähän oli kaivettu suorakaiteen muotoinen matala kuoppa (1,5 x 1 m), jonka syvyys oli 70 cm. Kyse oli mahdollisesti tervatynnyriä varten kaivettu kuoppa.

Patamäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee etelään jyrkästi viettävän rinteen yläreunalla. Heikki Uusiheimalan mukaan alueella on aiemmin kasvanut kuusimetsää, mutta metsänhakkuiden ja laikutuksen myötä (2009-) alueella sijainnut aumanpohja on rikkoutunut X- ja SW-sivustaltaan. Tarkastuksen yhteydessä vaikeakulkuinen, kivinen ja laikutettu maasto kasvoi heinää, ruohoa, koivua ja pihlajaa. alueelle on istutettu kuusta.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (3.4 m) ja kokonaan kivetty. Aumaa ulkoreunoilla rajaava kehäkiveys on kauniisti ladottu ja siihen onkäytetty hieman auman keskustan täytekiveä (halk. 20-40 cm) isompaa, halkaisijaltaan 30-40 cm kokoista kiveä. Auman kivet on aseteltu paikoilleen tasainen/sileä pinta ylöspäin. Muutoin rakenteessa esiintyy niin pyöreäpintaisia luonnonkiviä kuin särmikkäitäkin kiviä. Aumanpohja on rikkoutunut S- ja SW-sivustaltaan ja rakennekivet ovat joutuneet pois alkuperäiseltä paikaltaan. On todennäköistä, että kivirakenne oli rikkoutunut siinä yhteydessä kun sen SW-sivustalla sijainnut kanto oli kuutisen vuotta aiemmin poistettu.

Kelomäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde on vilja-aumanpohja, joka sijaitsee Sairalammen ja Kelokorven välissä kohoavan Kelomäen lounaaseen viettävän rinteen keskivaiheella. Aumanpohjan ympäristö kasvaa nuorehkoa sekametsää.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (3,4 m) ja sen rapakivimorolla täytetty keskiosa rajautuu ulkosivuiltaan reunakiviin, joiden halkaisija oli 20-40 cm. Reunakiveykseen käytetty kiviaines oli pääosin sileä- ja pyöreäpintaista, lohkomatonta luonnonkiveä. Kivien joukossa oli kuitenkin myös joitain särmikkäitä ja lohkottuja kiviä, erityisesti aumanpohjan NW-reunalla. Reunakiveystä oli näkyvissä kaikilla muilla rakenteen sivustoilla, lukuun ottamatta sen ylämäkeen, pohjoiseen rajoittuvaa sivustaa. Aumanpohjan E- ja S-sivustalla reunakiveys oli helminauhamaisen kauniisti ladottu kivistä, joiden korkeus oli 25-30 cm.
H. Uusiheimala on paljastanut kohteen aluskasvillisuuden alta ja dokementoinut sen mittaamalla ja valokuvaamalla v. 2006-2007. Hänen tekemiään havaintoja ja tietoja on käytetty osin tarkastuskertomuksen laatimisessa v. 2016. Uusiheimala Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella, on Kelomäki 2:ssa kyseessä kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (yli 2,7 m) syysviljan (ruis) säilyttämiseen käytetty aumanpohja.

Kelomäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vilja-aumanpohja sijaitsee Sairalammen ja Kelokorven välissä kohoavan Kelomäen lounaaseen viettävän rinteen keskivaiheilla. Aumanpohjan ympäristö kasvaa nuorehkoa sekametsää. Se oli tarkastuksen aikaan lähes kokonaisuudessaan aluskasvillisuuden peitossa, ainoastaan rakenteen reunakivet pilkottivat paikoitellen kasvillisuuden alta.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (3,3 m) ja sen on kauttaaltaan kivetty. Rakenteeseen oli käytetty pääosin sileä- ja pyöreäpintaisi, lohkomattomia luonnonkiviä, mutta kivien joukossa oli myös joitain särmikkäitä kiviä. Aumanpohjaan käytetyn kivimateriaalin halkaisija vaihteli välillä 20-40 cm, mutta rakenteen reunakivistä ainakin osa oli kooltaan hieman tätä suurempia. Yksi aluskasvillisuuden alta näkyvistä, rakenteen S-sivustan raunakivistä oli kooltaan peräti 70x50 cm.
H. Uusiheimala on paljastanut kohteen aluskasvillisuuden alta ja dokementoinut sen mittaamalla ja valokuvaamalla v. 2006-2007. Hänen tekemiään havaintoja ja tietoja on käytetty osin tarkastuskertomuksen laatimisessa v. 2016. Uusiheimala Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella, on Kelomäki 1:ssa kyseessä kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (yli 2,7 m) syysviljan (ruis) säilyttämiseen käytetty aumanpohja.

Kelomäki 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vilja-aumanpohja sijaitsee Sairalammen ja Kelokoven välissä kohoavan mäen kaakkoon viettävä rinteen alaosassa. Sitä ympäröivä tasainen maasto kasvaa mänty- ja kuusivaltaista sekametsää.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (2,25 m) ja se on kauttaaltaan kivetty. Rakenteeseen oli käytetty pääosin sileä- ja pyöreäpintaisia, lohkomattomia luonnonkiviä, mutta kivien joukossa oli myös muutama lohkokivi. Kivet oli ladottu rakenteen keskustaan tasainen pinta ylöspäin. Aumanpohjaan käytetyn kivimateriaalin halkaisija vaihteli välillä 20–40 cm. Rakenteen keskustaan käytetty kiviaines oli halkaisijaltaan keskimäärin 20 cm ja sen reunakivet tätä hieman suurempia (halkaisijaltaan 30–40 cm). Aumanpohjan koillissivustalla aumanpohjaa rajaavat reunakivet olivat kuitenkin muuta reunakiveystä hieman pienempää kiveä ja halkaisijaltaan 20–30 cm.
Kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (alle 2,7 m) toukoviljan (kaura, ohra) säilyttämiseen käytetty aumanpohja.

Mustalampi (1000031021) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Mustalammen ja Keloahokankaan välitse länteen Kelomäelle vievän metsäautotien eteläreunalla. Tervahaudalta on matkaa sen eteläpuolella kulkevalle Valkosen yhdystielle (14720) n. 1,6 km. Tervahautaa ympäröi kuusi-mäntymetsä, jossa kasvaa myös nuorta koivua.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, suppilomainen ja keskustaansa tasaisen loivasti viettävä. Hautaa kiersi matala (alle 50 cm) maavalli. Syvyyttä tervahaudalla on rakenteen keskeltä mitattuna n. 1 m. Sen S-puolella sijaitsi neliömäinen kuopanne, jonka sivun pituus oli 1,3 m ja syvyys 1,6 m. Kyseessä oli mitä todennäköisimmin haudan halssin paikka. Tervahaudan ja sen N-puolella kulkevan tien väliin oli kaivettu tieoja, jossa esiintyi haudasta peräisin ollutta puuhiiltä.
Oppaana toimineen Heikki uusiheimalan mukaan tervahaudan ympäristö on hakattu aukeaksi vuonna 1956, jolloin hän oli haudan ensi kertaa nähnyt. Välittömästi tervahaudan pohjoispuolella kulkeva metsäautotie on rakennettu 1970-luvulla. Uusiheimalan mukaan tervahauta ajoittuu 1800-luvulle.

Murtosenmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kaakkoon tasaisesti laskevan Murtosenmäen alarinteessä. Mäkialue kasvaa havupuuvaltaista sekametsää. Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (2,7 m) ja se on kauttaaltaan kivetty. Rakenne oli pinnaltaan hyvin tasainen ja ladottu halkaisijaltaan 20-40 cm:n kokoisista kivistä. Aumanpohjan keskustaan oli käytetty pienempää kiveä (halkaisija 15-20 cm) kuin kivirakenteen reunoille (halkaisija 20-40 cm). Rakenteen S-sivustalla oli kiviä havaittavissa kahdessa kerroksessa, sen sijaan rakenteen N-sivustalla vaikutti kiviä olevan karikekerroksen ja sammalen alapuolella vain yksi kerros. Aumanpohjaan käytetyt kivet olivat pääosin pyöreäpintaisia luonnonkiviä, mutta niiden joukossa oli myös särmikästä ja rapautunutta punagraniittia. H. Uusiheimalan Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella tarkastettu kohde kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (alle 2,7 m) toukoviljan (kaura, ohra) säilyttämiseen käytetty aumanpohja.
H. Uusiheimala on paljastanut kohteen aluskasvillisuuden alta ja dokementoinut sen mittaamalla ja valokuvaamalla v. 2006. Hänen tekemiään havaintoja ja tietoja on käytetty osin tarkastuskertomuksen laatimisessa v. 2017.

Murtosenmäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kaakkoon tasaisesti laskevan Murtosenmäen alarinteessä. Mäkialue kasvaa havupuuvaltaista sekametsää. Tervahaudan vallien päällä kasvaa vanhoja kuusia sekä koivuja ja haudan keskustan alueella nuorempaa kuusipuuta.
Halkaisijaltaan noin 10 m:n kokoinen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sen keskustassa on havaittavissa loivaseinäinen, matala kuopanne (syv. 50-70 cm). Hautaa kiertää hyvin matala maavalli, jota oli maastossa vaikea havaita. Sen leveys on n. 2 m. Tervahaudan halssi on sijainnut haudan eteläpuoleisessa alarinteessä, jossa on havaittavissa pohjois-eteläsuuntainen, 8 m pitkä, 1 m:n syvyinen ja 1,5 m levyinen kaivanto.

Murtosenmäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee etelään voimakkaasti viettävän Murtosenmäen alajyrkänteessä, jonka alapuolella maasto muuttuu tasaiseksi. Mäkialue on havupuuvaltaista sekametsää. Tervahaudan alue on täysin heinittynyt ja umpeenkasvanut.
Halkaisijaltaan noin 7 m:n kokoinen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 2 m:n levyinen, 50 cm:n korkuinen matala valli. Keskeltä hauta on n. 1 m:n syvyinen. Tervahaudan lounaissivustalla on havaittavissa halssin paikka, joka on pituudeltaan 6,5 m. leveydeltään 3,5 m ja syvyydeltään 1,3-1,5 m. Tervahaudan luoteispuolella, n. 10 m päässä, sijaitsee kaksi pohjoinen-eteläsuuntaista kuoppaa, jotka ovat pituudeltaan 3,6 m, leveydeltään 1,8 m ja syvyydeltään 70-80 cm. Rinteen suuntaiset kuopat on kaivettu 6,5 m:n etäisyydelle toisistaan. Kyseessä on todennäköisesti kaksi nauriskuoppaa.

Rajanotko 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee itään jyrkästi viettävän rinteen alaosassa. Ympäristö on havupuuvaltaista sekametsää. Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (2,45 m) ja se on kivetty koko alaltaan.
Pintaturpeen alta näkyvissä olevien reunakivien perusteella on aumanpohja koottu niin kivilajin kuin kivikoonkin suhteen heterogeenisesta raaka-aineesta. Aumanpohjan selvärajaisen ulkoreunan kehäkivet ovat halkaisijaltaan 30–50 cm, joskin niiden joukossa on myös joitakin pienempiäkin kiviä. Yhteen kerrokseen asetellut kivet ovat sileä- tai pyöreäpintaisia luonnonkiviä, mutta niiden joukossa on myös joitain särmikkäitä kiviä. Aumanpohjan keskiosaan käytetty kiviaines on kooltaan hieman kehäkiviä pienempiä ja halkaisijaltaan 15–20 cm. Koska kohde on varsinkin keskustansa kohdalta täysin aluskasvillisuuden peitossa, ei aumanpohjan rakenteesta ja kivimateriaalista ollut mahdollista tehdä havaintoja kuin sitä ulkoreunalta rajaavan kehäkiveyksen osalta.
H. Uusiheimala on paljastanut kohteen aluskasvillisuuden alta ja dokumentoinut sen mittaamalla ja valokuvaamalla vuosina 2006 ja 2007. Hänen tekemiään havaintoja ja tietoja on osin käytetty tarkastuskertomuksen laatimisessa 2016. Uusiheimalan Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella, kohde on kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (alle 2,7 m) toukoviljan (kaura, ohra) säilyttämiseen käytetty aumanpohja.

Rajanotko 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee itään jyrkästi viettävän rinteen keskiosassa. Ympäristö on havupuuvaltaista sekametsää. Aumanpohjan länsipuolisko on kokonaisuudessaan sammalkasvuston peitossa. Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (2,7 m) ja se on reunoiltaan kivetty. Rakenteen keskusta muodostuu kivettömästä rapasorakerroksesta.
Koska vilja-auma oN aikoinaan tehty viettävään mäenrinteeseen, on sen pohjankiveyksen itäsivusta varustettu kaksinkertaisella kivikehällä (tavanomaisen yhden kivikehän sijaan). Normaalia leveämpi kivireunus on tehnyt rakenteesta tukevamman ja estänyt sitä raukeamasta alarinteen suuntaan. Näkyvissä olleiden rakennekivien perusteella on aumanpohja koottu pääosin sileä- tai pyöreäpintaisista luonnonkivistä. Aumanpohjan ulkoreunan kehäkivet ovat halkaisijaltaan 30–50 cm, joskin niiden joukossa on myös joitain huomattavasti pienempiäkin kiviä. Isoimmat kivet sijaitsevat aumanpohjan ulkoreunalla.
H. Uusiheimalan mukaan alueella on kaskettu aina 1800-luvun loppupuolelle asti. Uusiheimalan Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella kohde on kivirakenteen pienen halkaisijan perusteella (alle 2,7 m) toukoviljan (kaura, ohra) säilyttämiseenkäytetty aumanpohja.

Rajanotko 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee maaston korkeimmalla kohdalla. Ympäristö on havupuuvaltaista sekametsää. Aumanpohjan koillis- ja lounaispuolella sijaitsee muutama iso maakivi.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (3,1 m) ja se on kivetty koko alaltaan. Metsäkoneen jäljiltä ovat muutamat kivistä siirtyneet pois alkuperäiseltä paikaltaan. Aumanpohja on päältä tasainen ja pääosin pintaturpeen peittämä. Rakenteeseen on käytetty pyöreä- ja tasapintaisia sekä särmikkäitä kiviä, jotka on aseteltu paikalleen tasainen pinta ylöspäin. Aumanpohjan pintaturpeen alta pilkistäneet reunakivet ovat halkaisijaltaan 20–40 cm.
H. Uusiheimalan Purhon alueella sijaitsevista kivetyistä aumanpohjista tekemien havaintojen perusteella kohde on kivirakenteen halkaisjan perusteella (yli 2,7 m) syysviljan (ruis) säilyttämiseen käytetty aumanpohja. Uusiheimalan mukaan paikkaa, jossa aumanpohja sijaitsee kutsuttiin aiemmin Tattarahoksi.

Mustalampi 2 (1000031046) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Sammakkolammen ja Mustalammen välissä kohoavan NW-SE -suuntaisen mäen koillisrinteen juuressa. matkaa kelovuorelle vievälle metsäautotielle etelään on kohteelta matkaa runsas 100 m ja Valkoseen vievälle yhdystielle 8tie 14720) noin kilometri. Kohteen ympäristö on kuusivaltaista havupuumetsää.
Pohja-alaltaan suorakaiteinen nauriskuoppa sijaitsee voimakkaasti pohjoiseen viettävän mäen juurella. Kuoppa on kaivettu suuntaan NW-SE ja se on pituudeltaan 1,4 m, leveydeltään 0,7 m ja syvyydeltään 0,6 m. Sammaloitunut nauriskuoppa lienee alun alkaen ollut syvempi, mutta se oli ajan kuluessa täyttynyt maalla kuopanseinämien rauettua.
Kohteen nauriskuoppatulkintaa puoltaa oppaana toimineen Heikki Uusiheimalan paikallishistorian tuntemus sekä perimätieto.

Mustalampi 3 (1000031048) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mustalammen eteläpuolella kohoavan mäen lounaisessa alarinteessä n. 180 m lammesta etelään. Se E-sivustalla kohoaa iso ja korkea, sammalpeitteinen maakivi. Aumanpohjan ympäristö on kuusivaltaista havupuumetsää. Aumanpohjan reunakivet ovat näkyvissä kasvillisuuden alta.
Aumanpohja on halkaisijaltaan pyöreä (3,0 m) ja se on reunoiltaa kivetty. Sen keskusta on rapakivisoraa, mutta muutoin kivetön. Aumanpohjaa ulkoreunoilla rajaava kehä on ladottu kooltaan heterogeenisista kivistä, joiden halkaisija vaihtelee välillä 20-50 cm. Rakenteeseen käytetyt kivet ovat pääosin pyöreä- tai tasapintaisia luonnonkiviä; joukossa on myös joitain särmikkäitä kiviä. Kohde oli tarkastuksen aikaan aluskasvillisuuden pahoin peittämä, eikä siitä näkynyt kuin hieman reunakiveystä.
Heikki Uusiheimala on paljastanut kohteen aluskasvillisuuden alta ja dokumentoinut sen mittaamalla ja valokuvaamalla vv. 2006-2007. Hänen tekemiään havaintoja ja tietoja on käytetty osin tarkastuskertomuksen laavimisessa vuonna 2017.

Lilla Högåsbacken (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kahdentoista hiilimiilun kokonaisuus sijaitsee Helsingin-Haminan seututiestä (170) etelään haarautuvan Purolantien (14535) eli ns. Kirkkotien itäreunalla.
Miilut on tehty pohjois-eteläsuuntaiselle harjumuodostumalle ja sen juurelle mäntykankaalle. Metsä on sammalpohjaista; aluskasvillisuutena pääasiassa mustikkaa ja puolukkaa ja kanervaa.
Ks. alakohteet, huom alakohde hiilimiilu 1 on liitetty kohteeseen Lilla Högåsbacken 2
Vuoden 2022 tarkastuksessa (ks. tarkemmin tutkimukset välilehti) havaittiin mm., että puunkorjuussa oli ajettu kahden hiilimiilun päältä.

Vedenottamo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee Helsingin–Haminan seututiestä (170) etelään haarautuvan Purolantien (14535) eli ns. Kirkkotien itäpuolella, 300 metriä etäisyydellä tiestä. Miilun pohjoispuolitse kulkee Purolantiestä koilliseen haarautuva hiekkatie, joka yhtyy miilusta 150 metrin päässä koilliseen kulkevaan Helsingin–Haminan seututiehen. Miilun lounaispuolella 140 metrin päässä sijaitsee entinen vedenottamo.
Miilu on tehty pohjois-eteläsuuntaiselle harjumuodostumalle, hiekkapohjaiseen maastoon. Miilu on pohja-alaltaan pyöreä ja sen halkaisija on 16 metriä ja korkeus 0,4 metriä. Kohdetta on vaikea havaita maastossa. Kuoppia tai muita kaivantoja ei miilun yhteydestä havaittu.
Kohteen paikkatieto korjattu elokuussa 2019.

Korkiaharju (1000031227) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Viiden hiilimiilun muodostama kokonaisuus valtatien 7 ja sen pohjoispuolella sijaitsevan Länsikyläntien (14538) välissä. Miilut on tehty pohjois-eteläsuuntaiselle harjumuodostuman itäsivustalle, hiekkapohjaiselle sekametsää kasvavalle kankaalle tasaiseen maastoon.
Ks. alakohteet

Kaunissaari Kivikkosyrjä (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kolme rakkakuoppaa muinaisessa rantakivikossa Kaunissaaren keskiosassa. Rakkakuopat ovat rakan länsiosassa, joka on paljas kasvillisuudesta.
Läntisin kuoppa (rakkakuoppa 1) on noin 1,5 x 2 metrin kokoinen ja sen syvyys on noin 40 senttimetriä. Keskimmäisen kuopan (rakkakuoppa 2) halkaisija on noin 1,5 x 1 metriä, syvyyttä tällä kuopalla on noin 35 cm. Itäisin kuoppa (rakkakuoppa 3) on halkaisijaltaan hieman yli metrin ja sen syvyys on reilut 40 senttimetriä, Ks. alakohteet.
Samassa rakkakivikossa on myös muutamia epämääräisempiä kuoppia.

Kankaanniitty (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Siltakylän–Muhniemien yhdystiestä (3562) luoteeseen haarautuvan ja Kankaanniitylle vievän hiekkatien eteläpuolella, kaakkoon viettävän rinteen alaosassa. Se on tehty Valkmusan kansallispuistoon kuuluvien Munasuon ja Kananiemensuon väliselle harjualueelle hiekkapohjaiselle mäntykankaalle, jolla kasvaa myös nuorta kuusta ja koivua. Aluskasvillisuutena on ruohoa, mustikkaa ja puolukkaa.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää kahden metrin levyinen valli, jonka korkeus on enimmillään 1,5 metriä (pohjoissivusta). Tervahaudan halkaisija on 9 metriä ja sen syvyys on keskustassa noin kaksi metriä. Haudan keskustaa on käytetty kaatopaikkana. Halssi on sijainnut tervahaudan länsisivustalla, missä on havaittavissa 1,5 x 1,5 metrin kokoinen hakkuujätteellä peitetty kuoppa.
Tervahaudan päälle kasattu hakkuujäte hankaloitti havaintojen tekoa kohteesta. Tervahaudan luoteissivustan valli oli hieman rikkoutunut alueella suoritetun metsäpohjan mätästyksen seurauksena.

Mossamalmen 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee Siltakylän–Muhniemen yhdystiestä (3562) länteen haarautuvan, Munasuon suuntaan länteen vievän hiekkatien eteläpuolella. Miilu on tehty Valkmusan kansallispuistoon kuuluvien Munasuon ja Kananiemensuon väliselle harjualueelle hiekkapohjaiselle mäntykankaalle. Miilun alueella kasvaa männyn lisäksi nuorta koivua. Aluskasvillisuutena on ruohoa, mustikkaa ja puolukkaa.
Miilu on pohja-alaltaan suorakaiteinen ja sen pituus on 7 metriä ja leveys 5 metriä. Pohjoisluode-eteläkaakkosuunnassa sijaitseva miilunpohja on keskustastaan kukkuramainen. Miilun korkeus on sen kaakkoissivustalla yksi metriä ja vastakkaisella koillissivustalla 50 senttimetriä. Miilun luoteispäähän ja koillissivustalle on kaivettu 50–70 senttimetrin levyinen yhtenäinen oja, jonka syvyys on 40 senttimetriä. Miilun kaakkoispää on hieman vaurioitunut alueella suoritetun laikutuksen yhteydessä ja pintaturpeen alla on havaittavissa runsaasti puuhiilen palasia.
Miilunpohja on täysin hakkuujätteen peitossa.

Vuolteenmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Siltakylän–Muhniemen yhdystien (3562) lännen puoleisella mäennyppylällä, etelään viettävän rinteen yläosassa. Kohdetta ympäröi sekametsä, jossa valtapuina ovat koivu ja kuusi. Aluskasvillisuutena on ruohoa, saniaista, sammalta ja kieloja. Tervahaudan vallien päällä kasvaa useita suuria koivuja ja kuusia.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sen halkaisija on 16 metriä. Hautaa kiertää leveä, 2,5–3 metrin levyinen valli, jonka korkeus on enimmillään 1,8 metriä (eteläsivusta). Haudan keskustassa on 2 x 1,5 metrin kokoinen neliömäinen kuoppa. Siitä lähtee alamäkeen lounaaseen koillinen-lounassuuntainen, 6 metrin pituinen ja 1,5 metrin levyinen oja. Tervahaudan halssi on sijainnut haudan lounassivustalla.

Metsonsoitimenkallio (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Lovisteininpohjaan vievän Lovisteinin tien länsipuolella, etelään viettävän rinteen alaosassa. Havupuuvaltaisessa rinteessä kasvaa männyn ja kuusen lisäksi myös nuorta koivua, erityisesti kohteen eteläpuolella. Tervahaudan pohjois- ja länsipuolinen maasto on hyvin kivikkoinen ja louhikkoinen. Haudan vallien päällä kasvaa isoja koivuja ja kuusia, joiden lisäksi miilun alueella kasvaa myös nuorta kuusta, mäntyä, pihlajaa. Aluskasvillisuutena on sammalta, ruohoa, heinää, horsmaa, oravanmarjaa, mustikkaa ja puolukkaa. Tervahaudan keskustaan on kasattu paljon hakkuujätettä.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 2,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus on 0,4–1 metriä. Pohjalta pyöreän maljamainen hauta on 1,8 metrin syvyinen. Tervahaudan itäsivustalla oli havaittavissa halssin paikka, joka on pituudeltaan 4 metriä, leveydeltään 1,5 metriä ja syvyydeltään 1,5 metriä.

Sammalsuo 4 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Miilut sijaitsevat välittömästi Sammalsuon luonnonsuojelualueen itäpuolella, itä-länsisuuntaisen hiekkatien eteläreunalla moreenipohjalla. Metsä kasvavaa alueella nuorta mäntyä, kuusta ja koivua. Puita kasvaa myös miilujen päällä. Aluskasvillisuutena on ruohoa, horsmaa, sammalta, kanervaa, oravanmarjaa, kieloja ja mustikkaa.
Miilut sijaitsevat rinnakkain niiden pohjoispuolitse kulkevan hiekkatien eteläpuolella, tien reunalla ja sen välittömässä läheisyydessä. Miilu M1 ulottuu luoteispäästään tielle asti ja sen pääty on hieman rikkoutunut. Paikalla esiintyy puuhiilen katkelmia. Miilu M2 sijaitsee 2–3 metrin päässä miilusta M1 itään ja hieman kauempana tiestä.
Miilu 1 on pohja-alaltaan suorakaiteinen ja kooltaan 4 x 7 metriä. Luode-kaakkosuuntainen miilunpohja on huomattavan korkea ja sen korkeus vaihtelee 60 (luode) ja 90 (kaakko) senttimetrin välillä. Päältä tasaisen miilun lounassivustalle on kaivettu metrin levyinen oja, jonka syvyys oli 30 senttimetriä. Ojamainen kaivanto jatkuu saman syvyisenä ja mutta hieman kapeampana vielä miilun kaakkoispäädyn edustallakin jatkuen sieltä viereisen miilun (miilu 2) eteläpäädyn edustalle.
Miilu 2 on pohja-alaltaan suorakaiteinen ja kooltaan 4 x 8 metriä. Pohjoinen–eteläsuuntainen miilunpohja on huomattavan korkea ja sen korkeus vaihtelee 60 (etelä) ja 90 (pohjoinen) senttimetrin välillä. Päältä tasaisen miilun itäsivustalle on kaivettu 50 senttimetrin levyinen oja, jonka syvyys on 30 senttimetriä. Kaivanto jatkuu saman syvyisenä vielä miilun eteläpäädyn edustalle jatkuen sieltä viereisen miilun 1 lounaspäädyn edustalle.
Havaintojen teko miiluista, erityisesti miilusta 2, oli vaikeaa miilujen päällä kasvavan tiheän puuston ja hakkuujätteen vuoksi.
Miilun 1 pohjoispäästä on löytynyt jo aiemmin lapionterä, joka lienee yhteydessä paikalla suoritettuun puuhiilen valmistukseen.

Verssonkangas 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahaudat sijaitsevat rinnakkain itä–länsisuunnassa Purolantiestä (14535) etelään haarautuvan ja Verssonpohjaan vievän hiekkatien itäpuolella, 300 metrin päässä tiestä. Tervahautojen välinen etäisyys on kuutisen metriä ja ne on tehty etelään loivasti laskevaan rinteeseen. Alue on hiekkapohjaista mäntykangasta, jossa kasvaa myös hieman kuusta, koivua ja pihlajaa. Aluskasvillisuus muodostuu sammalesta, kanervasta, puolukasta ja mustikasta. Hautojen alue on puuston ja aluskasvillisuuden pahoin peittämä, mikä vaikeutti havaintojen tekoa.
Tervahauta 1 on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 1,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus on 40–50 senttimetriä. Keskustastaan hauta on suppilomainen ja sen syvyys on metri. Tervahaudan lounaissivustalla oli havaittavissa pohjois-eteläsuuntainen kaivanto, jonka leveys on 1,5 metriä, pituus 2 metriä ja syvyys 90 senttimetriä. Kaivannon (halssi), pohja on tasainen ja seinämät hieman ulospäin levenevät. Tervahaudan pohjoispuolella oli tuulenkaato, joka sisälsi runsaasti hiiltä ja nokimaata.
Tervahauta 2 on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 1,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus oli 20–60 senttimetriä. Keskustastaan hauta on suppilomainen ja sen syvyys on 1,2 metriä. Tervahaudan eteläsivustalla oli havaittavissa pohjois-eteläsuuntainen kaivanto, jonka leveys on 1,5 metriä, pituus 2 metriä ja syvyys 90 senttiä. Kaivannon (halssi), pohja on tasainen ja seinämät hieman ulospäin levenevät. Tervahaudan valleilla kasvaa nuorta puuta: kuusta, mäntyä ja pihlajaa.

Suursaari (1000031317) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Siltakylän–Muhniemen yhdystien (3562) länsipuolella, Kymijoessa sijaitsevassa Hevos- eli Suursaaressa, saaren eteläpään korkeimmalla mäellä sen länsirinteessä. Metsä on kuusivaltainen ja puita kasvaa niin miilun valleilla kuin keskustassakin. Aluskasvillisuus muodostuu sammalesta, ruohosta, saniaisesta, kortteesta, kielosta ja mustikasta.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisijaltaan 14 metriä. Sitä kiertää leveä, 3–3,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus on enimmillään 1,6 metriä (länsisivusta). Haudan keskustassa on halkaisijaltaan 80 senttimetrin kokoinen pyöreä kuoppa, jonka syvyys on 50 senttiä. Siitä lähtee alamäkeen länteen itä–länsisuuntainen, 6 metrin pituinen oja. Oja on poikkileikkaukseltaan v-kirjaimen muotoinen ja sen leveys on alhaalta 50 senttimetriä ja ylhäältä yksi metri. Tervahaudan halssi on sijainnut haudan länsisivustalla.

Tuuski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Munapirtissä Purolantien (14535) eteläpuolella, välittömästi asvaltoidun maantien eteläreunassa. Tervahauta on tehty hiekkapohjaiselle mäntykankaalle etelään viettävän rinteen yläosaan. Kankaalla kasvaa männyn lisäksi kuusta sekä nuorta koivua ja pihlajaa. Aluskasvillisuus muodostuu sammalesta ja mustikasta. Tervahaudan vallien päällä kasvaa kaksi isoa kuusta ja kolme mäntyä. Kohteen ylitse kulkee eteläluode–pohjoiskoillinensuuntainen sähkölinja.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja halkaisijaltaan 10 metriä. Sitä kiertää 2 metrin levyinen, maastossa hyvin erottuva valli, jonka korkeus on vajaasta metristä runsaaseen metriin. Hauta on suppilomaisesti keskustaan kapeneva ja sen syvyys on 1,4 metriä. Kohteen maantienpuoleisella pohjoissivustalla on haudan vallia kuorittu matalammaksi ja tasaisemmaksi, todennäköisesti tierakennustöiden yhteydessä. Tervahaudan etelä-sivustalla on pohjois-eteläsuuntainen halssin paikka, joka pituus on 3 metriä, leveys 2 metriä ja syvyys 1 metri.
Tarkastetun tervahaudan länsipuolella alkaa ojitettu peltoalue, jonka reunaan halssin edustalta on kahden metrin pudotus.

Hietamäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee Siltakylän–Muhniemen yhdystiestä (3562) länteen haarautuvan, Munasuolle vievän hiekkatien pohjoispuolella. Miilu on tehty Valkmusan kansallispuistoon kuuluvien Munasuon ja Kananiemensuon väliselle harjualueelle hiekkapohjaiselle mäntykankaalle. Miilun alueella kasvaa männyn lisäksi nuorta pihlajaa ja kuusta. Aluskasvillisuutena on ruohoa, saniaisia, kieloja, leskenlehtiä, oravanmarjoja, mustikkaa ja puolukkaa.
Länteen viettävässä loivassa rinteessä sijaitseva miilu on pohja-alaltaan pyöreä ja sen halkaisija on 11 metriä. Miilun korkeus on vain 40–50 senttimetriä ja sitä on tiheästä kasvillisuudesta johtuen vaikea erottaa maastosta. Päällystältään miilunpohja on lattean tasainen. Miilun ympärille on kaivettu katkonaista ojaa, jonka leveys vaihtelee 50 ja 150 senttimetrin välillä ja syvyys 20 ja 50 senttimetrin välillä. Miilun eteläreunalla sijaitsee pyöreä, halkaisijaltaan metrin kokoinen ja 70 senttimetrin syvyinen kuoppa. Miilun kaakkoissivustalle oli kaivettu lisäksi itä-länsisuuntainen, 2,5 metrinpituinen, 1,5 metrin levyinen ja metrin syvyinen kuopanne.

Hietamäki 2 (1000031320) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahaudat sijaitsevat Siltakylän–Muhniemen yhdystiestä (3562) pohjoiseen haarautuvan ja ojitetulle peltoalueelle vievän hiekkatien pohjoispäässä. Tervahaudat on tehty Valkmusan kansallispuistoon kuuluvien Munasuon ja Kananiemensuon väliselle harjualueelle hiekkapohjalle. Alueella kasvaa sekametsää: mäntyä, pihlajaa ja haapaa sekä hautojen valleilla myös nuorta kuusta. Aluskasvillisuutena on heinää, saniaisia, kieloja ja nokkosia. Alue on puuston ja aluskasvillisuuden peittämä, mikä vaikeutti havaintojen tekoa.
Tervahauta 1: pohjoisempi tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 2–2,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus on puolesta metristä runsaaseen metriin. Keskeltä suppilomainen hauta on 1,5 metrin syvyinen. Tervahaudan länsisivustalla on havaittavissa halssin paikka, joka on pituudeltaan 6 metriä, leveydeltään 1,5 metriä ja syvyydeltään 1,2 metriä.
Tervahauta 2: eteläisempi tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 2–2,5 metrin levyinen valli, jonka korkeus on metristä lähes kahteen metriin. Keskellä hautaa on 2 metrin syvyinen, halkaisijaltaan viiden metrin kokoinen kuoppa ja vaikuttaa silta, että paikalta on kaivettu ja siirretty pois maamassoja. Erillistä halssin paikkaa ei tervahaudassa ollut havaittavissa, mutta se on mitä todennäköisimmin sijainnut haudan länsisivustalla.
Tervahautojen länsipuolella alkaa ojitettu peltoalue, jonka tasolle on kahden metrin pudotus.

Mussalo Kärkisaarentie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee Mussalon Etukylässä, 60 metrin päässä Kärkisaarentiestä, loivan kivikkoisen ja louhikkoisen rinteen juurella. Maasto on alueella tasaista ja kosteaa.
Miilu on pohja-alaltaan suorakaiteinen ja kooltaan 4 x 7 metriä. Koillis-lounassuuntaisen miilun korkeus on 0,6–1 metriä. Päältä tasaisen, keskustastaan hieman kuopalla olevan miilun koillispuoliskon ympärille on kaivettu 1,8–2 metrin levyistä ja 0,4–0,5 metrin syvyistä ojamaista kaivantoa. Miilun koillispäädyn edustalla on 2 x 2 metrin kokoinen ja 1,1 metrin korkuinen maakivi.

Kananiemenharju 3 (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Valkmusan kansallispuiston reunalla, Kananiemenharjun tyviosassa, Kananiemensuon ja Mustanjärven suon välisellä kankaalla. Paikalla on noin metrin syvä, suppilonmuotoinen kuoppa, jonka halkaisija on noin 6 metriä ja sen ympärillä on hyvin matalat vallit. Paikalla kasvaa mäntytaimikkoa. Asumuspainanteeksi kuoppa on syvä, eikä se vaikuta myöskään terva- tai hiilihaudalta.

Ala-Pihlaja Jokipelto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Museotien ja Pihlajatien risteyksen eteläpuoliselta pellolta on löytynyt pintapoiminnassa 1500–1600-luvulle ajoittuva partamiehenkannun korvan katkelma, palanutta savea sekä 1300–1500-luvuile ajoittuvaa kivisavi-, punasavi- ja harmaasavikeramiikkaa. Samalla alueella on havaittu myös uuninpohjia ja kellarikuoppia. Kohde on sittemmin autioitunut.

Ala-Pihlaja Kujala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pihlajajoen itärannalla korkealla niemekkeellä. Samalla kohtaa joen toisella puolella sijaitsee Jokipelto-niminen historiallisen ajan asuinpaikka. Kohteen kaakkoispuolella on Ala-Pihlaja Aatola -niminen historiallisen ajan asuinpaikka.
Vuoden 2007 inventoinnissa löydettiin aivan Pihlajajoen rantaa ulottuvalta jyrkkäreunaisen niemekkeen eteläreunalta löydettiin uunipohja. Uuninpohja on neliön muotoinen ja kooltaan noin 4 x 4 m. Korkeutta sillä on noin 40 cm. Uuni on lähes täysin aluskasvillisuuden peittämä. Uuninpohjan viereen länsipuolelle tehdystä koepistosta löydettiin palanutta savea.
Maaperä on kuohkeaa mustaa multaa. Uunipohjan pohjoispuolelle tehdystä koepistosta löydettiin palaneen saven lisäksi paloja huonosti poltettua tiiltä. Uunin ympäriltä ei havaittu merkkejä rakennuksen perustuksista.
Vuoden 2008 inventoinnissa paikalta löytyi toinen, pienempi uuninpohja n. 40 metriä aiemmin löydetystä itään, metsäkumparetta leikaavan pienen pienen niittyalueen itäreunalta. Uuninpohja sijaitsee pienellä tasanteella niittyalueen ja idässä kohoavan kallioisen mäen välissä. Kivistä ladottu uuninperustus erottuu maastossa hyvin matalana kumpareena. Kumpareen viereen tehdystä koepistosta paljastui palanutta savea ja palanutta kiveä. Rakenteen ympärillä ei ollut havaittavissa merkkejä rakennuksen perustuksista.

Kurkela Ylä-Kurkela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kurkalan kylän tonttimaat sijaitsevat Vaalimaanjoen ja Kiiskijärvän välissä rajavyöhykkellä.
Kurkelan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin seitsemän taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Eisth, Kurki, Haili, Hesse ja Koski –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Vuoden 1826 mittaukseen perustuvassa isojaonkartassa Kurkelan tilan tonttimaat on merkitty aivan Vaalimaanjoen/Koskelanjoen rantaan. Molemmat kohdat ovat nykyisin autioita.

Länsikylä (Flonckarböle) Raskali (Asuinpaikat)
Historiallinen; Flonkarböle mainitaan lähteissä 1455 ja 1468 (DF 2963, 3354). Kylässä oli seitsemän veronmaksajaa vuonna 1544 (Karjalan voutikuntien tilejä. Asiakirjat. 5003. Viipurin ja Porvoon läänien maakirja (1544–1544), s. 33. Kansallisarkisto.)
Paikallisen perimätiedon mukaan asutusta on ollut Pyölinjoen länsirannalla Raskalin/Braskalinmäellä, josta talot siirrettiin pois noin 1856-1857. Alpo Lommin kirjoittaman Pohjakunnan historiakirjan mukaan kasakat olivat Braskalinmäellä kaataneet loput savupiiput 1870-luvulla.
Vuoden 1771 kartassa alueelle on merkitty Braskarin tila ja vuoden 1826 isojaonkartassa alueella on suurehko tontti.

Ala-Pihlaja Niemi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Porolahden luoteisrannalla, lahteen luoteesta työntyvän harjumaisen niemen etelärinteellä. Rinteen päällä sijaitsee Niemen talo, jonka pihapiirissä kohde on. Aivan kohteen ohi kulkee niemen kärjessä sijaitseville taloille johtava hiekkatie. Kohteen itä- ja eteläpuolella avautuu etelään, kohti Porolahtea viettävä peltorinne, pohjoisessa havumetsää kasvava kallio- ja moreeniharju. Peltorinteessä on havaittavissa 2-3 loivasti etelään viettävää rantaterassia. Niemen talo ja sen pihapiirin itäosasta havaittu uuninpohja sijaitsevat ylimmällä peltoterassilla, n. 4 m mpy korkeudella. Uuninpohja
sijaitsee aivan Niemen talon pihapiirin itäosassa, lähellä pellon reunaa. Rakenne erottuu maastossa kooltaan n. 2,0 x 2,0 m suuruisena ja 0,5 m korkeana kumpareena. Paikkaa on ilmeisesti käytetty mm. puutarhajätteen kokoamiseen, minkä vuoksi uunirakennetta oli aluksi vaikeaa havaita. Rakenteen viereen tehtiin kolme pientä koepistoa, joista löytöinä tuli muutamia paloja palanutta savea. Koepistojen perusteella paikalla ei havaittu selvää noki- tai kulttuurikerrosta.

Mattila Kapraali (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Vaalimaanjoen eteläpuolella Vaalimaan ja Kotolan kylien välissä. Mattila luettiin 1540-luvulla Vaalimaan kylään ja nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. (Kaukiainen 1970:86,95,102.) Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Mattilassa on kolme taloa.
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Mattilan Kapraalin vanhan tonttimaan pohjoisosassa sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, mutta pääosin tonttimaa on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kirkonkylä (Pappila) Härmä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1830 isojaonkarttaan on merkitty tontit D, E ja F kirkon pohjois- ja koillispuolelle. Kirkkomaa on laajentunut tonttien E ja F alueelle, jotka ovat todennäköisesti täysin tuhoutuneet. Tonttimaa D on sijainnut kirkon pohjoispuolisen peltoalueen pohjoisreunassa alueella, josta on löydetty inventoinnissa mahdollisesti jo 1300-1400 -luvulle ajoittuvaa kivisavikeramikkaa sekä 1600-luvulle ajoittuvaa ikkunalasia.

Ravijoki Lanu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Lanun tonttimaa sijaitsee peltojen ympäröimällä kallioisella harjanteella Koulutilantien varrella noin 700 metriä Ravijoen uomasta länteen. Tonttimaa on merkitty vuoden 1832 karttaan kirjaintunnuksella N. Tonttimaa on mahdollisesti kuvattu vuoden 1732 kartassa (KA G21:5/1) nimellä Nopanen.
Alueella on nykyisin vain muutama huonokuntoinen rakennus. Tontti on pääosin rakentamatonta.

Ravijoki Myllynen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen itärannalla, Harjun oppimiskeskuksen koillispuolella on sijainnut lähekkäin kaksi erillistä tonttimaata. Pohjoisempi tonteista sijoittuu Vahtivuoren etelärinteeseen ja eteläisempi Lehtoniityn ja joen väliselle kannakselle. Tonttimaat on merkitty vuoden 1832 isojaonkarttaa nimellä Myllynen. Paikalla ei nykyisin ole asutusta. Paikka on autioitunut mahdollisesti jo 1800-luvun lopulla.
Pohjoisempi tonttimaa on hyvin säilynyt kokonaisuus. Niittymäisellä alueella on ison rakennuksen perustus. Eteläisempi tonttimaa on tuhoutunut metsänraivauksessa ja maanmuokkauksessa. Pohjoisempi tonttimaa rajautuu pohjoisessa taisteluhautoihin ja etelässä panssarikiviesteeseen.

Ravijoki Paronen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen itäpuolella sijaitsevan Haakelinkankaan eteläreunalle on merkitty kaksi erillistä tonttimaata vuoden 1827 mittaukseen perustuvassa isojaonkartassa. Samalla alueella on vuoden 1728 tiluskarttaan merkittynä Ravijoen rustholli. Alue on autioitunut. Joensuuntie ylittää eteläisimmän tonttimaan.
Vuoden 1827 karttaan merkityt tonteille vievät ja sittemmin käytöstä pois jääneet tiet erottuvat vinovalovarjosteessa. Kohteen koodinaattipisteestä noin 250 metriä länsiluoteeseen Joensuuntien ja pellon väliin jäävällä kaistaleella on vinovalovarjosteaineiston perusteella kaksi mahdollista tervahautaa.
Vuoden 2024 tarkastuksessa todettiin kohteen eteläosan olevan tuhoutunut. Pohjoisessa on metsässä käytöstä jääneitä peltoja, neljä rakennuksen pohjaa ja vedenottokuoppa (kaivo?) sekä kaksi maatunutta kuoppajäännöstä.

Ravijoki Kääriä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhojen karttojen perusteella Kääriän kaksi erillistä tonttimaata ovat sijainneet peltojen reunoilla Kääriänmäen ja Ventonvuoren väliselle alueella Ravijoen länsipuolella. Läntisempi tonttimaista on nykyisin autiona, idempänä sijaitsevalla tontilla on Pasilan tila.
Pasilan kohdalla oleva tonttimaa on tuhoutunut uudemmassa maankäytössä. Lännessä on sen sijaan kaksi erillistä autiotonttia. Niistä pohjoisempi on merkitty Ravijoen vuoden 1732 kartalle autiona uudelleen käyttöön otettuna tilana punaisella pallolla ja kirjaimella F. Pellossa eteläisemmän tontin tuntumassa on kaksi pientä punaista palloa, jotka voivat viitata autiotonttiin. Eteläisemmällä autiotontilla on yhden tulisijallisen rakennuksen perustus. Pohjoisemmalla tontilla on useampi rakennuksen jäännös.

Säkäjärvi Seppänen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuivatetun Säkäjärven itärannalla sijainnut ilmeisesti jo 1826 mennessä autioitunut tonttimaa. Nykyisin kohteen kohdalla yhtyvät Onkamaanjoki ja pohjoisesta tuleva kuivatuskaivanto.
Kohteen eteläosa on suurelta osin tuhoutunut kanavointitöissä. Alueen poikki kulkevan polun (vanha tien) pohjoispuolella on kalliotasanteella yhden rakennuksen jäännös.

Harjunmäki 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kolmentoista pienen kaivannon/kuopan muodostama kokonaisuus sijaitsee Elimäen-lnkeroisten seututien eteläpuolella, tiestä etelään haarautuvan ja Mettälän kylään vievän paikallistien länsipuoleisessa maastossa. Maasto on hiekkapohjaista, loivasti etelään viettävää mäntykangasta.
Pienialaisten kaivantojen/kuoppien muodostama, 3–4 epäsäännöllisen rivin kokonaisuus sijaitsee maastossa pohjoinen-eteläsuunnassa ja on alaltaan noin 40 x 15 metriä. Pääosa kuopista on pohja-alaltaan suorakaiteen muotoisia ja pohjoinen-eteläsuuntaisia, joskin niiden joukossa on kaksi itä-länsisuuntaista kaivantoa sekä kolme pohja-alaltaan pyöreää kuoppaa, ks. alakohteet. Matalat kaivannot ja kuopat olivat kauttaaltaan paksun sammalkerroksen kattamia ja seinämät rauenneita, joten niiden havaitseminen ja koon määrittäminen maastossa oli paikoin vaikeaa.
Kysymyksessä on mitä todennäköisimmin Kustaan sodan (1788–1790) aikaiseen sotilasleiriin liittyvä majoituskuoppa-alue. Niitä tunnetaan Kouvolasta myös Vilppulasta ja Värälästä. Lähin vastaavanlainen majoituskuoppa-alue, Kouvola Harjunmäki 2, sijaitsee Harjunmäki 1:stä runsaat 300 metriä pohjoisluoteeseen.

Harjunmäki 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuuden (mahdollisesti seitsemän) pienen kaivannon/kuopan muodostama kokonaisuus sijaitsee Elimäen–lnkeroisten seututien eteläpuolella, tiestä etelään haarautuvan ja Mettälän kylään vievän paikallistien eteläpuoleisessa maastossa. Maasto on loivasti lounaaseen viettävää­ hiekkapohjaista mäntykangasta.
Kauttaaltaan paksun sammalpeitteen kattamat kaivannot/kuopat sijaitsevat maastossa itä-länsisuunnassa noin 10 x 25 metrin laajuisella alueella. Kuopat ovat pohja-alaltaan suorakaiteen muotoisia ja itä-länsi/koillinen-lounassuuntaisia, mutta niiden joukossa on myös yksi pohjoinen-eteläsuuntainen kaivanto. Ks. myös alakohteet.
Kohde on mitä todennäköisimmin Kustaan sodan (1788–1790) aikaiseen sotilasleiriin liittyvä majoituskuoppa-alue. Niitä tunnetaan Kouvolasta myös Vilppulasta ja Värälästä. Lähin vastaavanlainen majoituskuoppa-alue, Kouvola, Harjunmäki 1, sijaitsee Harjunmäki 2:stä runsaat 300 metriä eteläkaakkoon.

Pohjanojankorpi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Välilehdonkallion ja Murtosenmäen välisessä maastossa, jyrkästi itään viettävän rinteen alaosassa. Tervahaudan edustalla idässä aukeaa laaja suoalue. Kohteesta noin puolen kilometrin päässä etelässä kulkee Purhon tiestä (14706) itään haarautuva, Murtosenjärvelle vievä paikallistie.
Alue on mäntykangasta, jolla kasvaa myös pientä kuusta ja koivua. Isoja puita kasvaa myös tervahaudan vallien päällä ja keskustassa.
Maastossa helposti erottuva tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja halkaisijaltaan 12,5 metriä. Sitä kiertää 4 metrin levyinen ja 0,5 metrin korkuinen valli. Haudan keskusta on noin 1,5 metrin syvyinen ja sen pohja maljamaisen pyöreä. Tervahaudan itäsivustalla on havaittavissa luode-kaakkosuuntaisen halssin paikka, jonka pituus on noin 6 metriä. Halssi oli luoteispäästään 1,3 metrin levyinen ja 0,6 metrin syvyinen. Kaakkoon päin halssi levenee alaltaan 2 x 1,6 metrin kokoiseksi ja 1,4 metrin syvyiseksi kuopanteeksi.

Historiallinen; Nauriskuoppa sijaitsee Purhon tiestä (14706) koilliseen haarautuvan Valkosen tien (14720) eteläpuolisessa rinnemaastossa, 30 metrin päässä tiestä.
Nauriskuoppa on pohja-alaltaan pyöreä ja sen halkaisija on maanpinnassa 1,2 metriä ja pohjalla 0,8 metriä. Syvyyttä kuopalla on 0,9 metriä. Nauriskuopan seinämät on kokonaisuudessaan vuorattu pyöreäpintaisin, lohkomattomin luonnonkivin. Kiviä kuopan seinämissä on 2–4 päällekkäisessä kerroksessa. Kivien halkaisija on 20–40 cm. Kuopan pohja ei ole kivetty.
Kuopan eteläpuolelle on pystytetty kyltti, jossa lukee teksti NAURISKUOPPA.

Soivuori 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vilja-auman pohja sijaitsee Soivuoren itärinteen alaosassa, Soivuorelle vievän hiekkapäällysteisen kärrytien länsipuolella. Etäisyys kohteelta hiekkatielle on parisen kymmentä metriä. Alue on kuivaa, havupuuvaltaista kangasta.
Matala, halkaisijaltaan 2,7 metrinen pyöreä aumanpohja on kivetty koko alaltaan. Tasaisen ja tiiviin kiveyksen korkeus on 20 cm ja sen keskusta on ladottu halkaisijaltaan 10–20 cm:n kokoisista tasa- tai pyöreäpintaisista luonnonkivistä. Kivien joukossa on lisäksi yksittäisiä särmikkäitä kiviä. Aumanpohjan ulkoreunaa kiertävä yhden kiven levyinen reunus on koottu rakenteen keskustan kiveystä isommista kivistä. Niiden koko vaihtelee 35–40 x 20–30 x 15–20 cm. Aumanpohjan länsisivusta on sammalkerroksen peitossa ja sen pohjoisreunalla on pitkäjuurinen puun kanto.

Niemenmäki 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen itärannalla sijaitseva I maailmansodan aikainen puolustusasema. Kokonaisuus muodostuu lounaassa sijaitsevasta tuliasemasta ja sen koillispuolella 70 metrin päässä sijaitsevasta taisteluhaudasta, ks. myös alakohteet.
Tuliasema on Niemenmäen alarinteessä paikalla, jolta on näkymä Kymijoelle. Kohteen vieritse kulkee hiekkatie noin 4 metrin etäisyydellä. Pohja-alaltaan hevosenkengän muotoisen (luode-kaakko) aseman ulkomitat ovat noin 8,5 x 8,5 metriä ja syvyys rakenteen keskustassa runsas metri. Tuliaseman lounas-, luode- ja koillissivustaa rajaa 2,5 metriä leveät sammalpeitteiset kivivallit.
Taisteluhauta sijaitsee Niemenmäen luoteisrinteessä, Kymijoen rantaan vievän hiekkatien vierustalla, kahdeksan metriä tiestä kaakkoon. Hautaa on kaivettu noin 50 x 30 metrin laajuiselle alueelle. Koillis-lounassuuntaan kaivettu pitkä taisteluhauta haarautuu ylämäkeen päin koilliseen kolmeksi lyhemmäksi, luode-kaakko- ja pohjoinen-eteläsuuntaiseksi yhdyshaudan pätkäksi. Hautojen leveys on noin kaksi metriä. Tien suuntaa noudattavan taisteluhaudan syvyys on tien reunalla 1,5-1,7 metriä, mutta ylämäkeen päin hauta mataloituu.

Kankaansuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kalliopohjaisella kivisellä mäellä on pyöreä kuoppa, joka on halkaisijaltaan noin 6 metriä. Kuopassa on jyrkähköt reunat ja 0,3 metriä korkea valli, joka tosin puuttuu lähes kokonaan rakenteen länsiosasta. Länsiosan yli on myös ajettu metsätyökoneella. Kuopan pohjalla on vettä useita kymmeniä senttejä sekä sammalta. Kuopan ympäristöön tehtiin lapionpistoja, joissa havaittiin hiilenpaloja. Ympäristön maaperä on kivinen. Kyseessä on todennäköisesti hiilimiilu, mutta rakenteen tarkempi määrittäminen vaatii lisätutkimuksia.

Puutaksenpelto (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilu sijaitsee parikymmentä metriä Pyhtääntiestä pohjoiseen kivikkoisella mäellä, jossa on tehty hiljattain (2017) metsänhakkuuta. Kohdetta ympäröi sekametsä.
Hiilimiilun koko on 3 m x 1 m ja sen itäpuolella on suuri maakivi. Pohjalle kaivetussa koepistossa havaittiin hiilenpaloja. Erityisen selkeänä maavalli on havaittavissa rakenteen pohjoisosassa. Rakenteen kaakkoispuolella noin metrin etäisyydellä on kuoppa, joka saattaa kuulua rakenteeseen.
Havainnointi paikalla oli hankalaa, koska kohdetta peitti metsänraivauksen aikana kaadetut isot ja pienet oksat. Hieman aikaisemmista metsähakkuista paikalla on myös vanhempia kantoja.

Papinpelto 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mäntymetsässä on 4 x 2 metrin kokoinen hiilimiilu, jossa on selkeä ympyränmuotoinen noin metrin levyinen ja 0,5 metrin korkuinen ympärysvalli. Miilun syvyys on noin metri.
Hiilimiilun lähiympäristössä kasvaa moreeni/hiekkapohjaisessa maassa talousmetsää, lähinnä mäntyä. Hiilimiilun kohdalla maasto viettää loivasti kohti etelää ja entistä peltomaata. Muutamien kymmenien metrien etäisyydellä hiilimiilusta maasto muuttuu kiviseksi.

Rakinvuori (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Kohde on laaja avokallioalue, jolla on paljon erilaisia kivenlouhintaan ja -työstöön liittyviä muodostelmia ja keskittymiä. Alueella on mm. kalliosta irrotettuja erikokoisia kiviä, joista isoimmat ovat useamman metrin pituisia, kivimateriaali-kasoja ja kiven työstöön liittyviä erilaisia muodostelmia. Osassa kiviä esiintyy porausreikien jälkiä, ja lohkotuilla kalliopinnoilla louhintatyössä tarvittavien rautakiilojen jäännöksiä.
Rakinvuoren etelärinteessä, kivilouhosalueella, sijaitsee kolmet kiviportaat, jotka on rakennettu paikalle helpottamaan liikkumista kalliomaastossa.
Louhosalueen rajaus on suuntaa-antava. Kohteesta 400 metriä itään sijaitsee historiallinen kylänpaikka Rakila (Braksby).

Teerisuonvuori 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki sijaitsee Teerisuonvuoren eteläosassa, itään päin viettävässä rinteessä. Inventointiajankohtana vuonna 2018 sen eteläpuolinen palsta oli hakkuuaukiona. Heti kohteen itäpuolella sijaitsee Salpalinjaan kuuluvia taistelukaivantoja (Teerisuonvuori, 1000019346).
Rajamerkki on neliskanttinen röykkiö, sivun pituus noin 2 metriä ja korkeus noin 70 cm. Kiviä on 3-4 kerrosta. Rajamerkin päällä, sen keskellä, on pystyyn nostettu kivi. Kyseessä on Reitkallin ja Metsäkylän kylien välinen rajamerkki. Kylät on mainittu jo vuoden 1458 asiakirjoissa, joten rajamerkki periytynee keskiajalta saakka. Rajamerkkiä on luultavasti muokattu aikojen saatossa.

Kuivakangas 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee aivan moottoritien eteläpuolella Haminan ja Virolahden välillä, noin 10 metriä tietä reunustavasta hirviaidasta. Parikymmentä metriä tervahaudan länsipuolella kulkee Saarasjärventie. Haaviston kylä on noin kilometri siitä lounaaseen.
Alue on hiekkapohjaista mäntykangasta. Tervahauta on vallin ulkoreunasta mitattuna noin 20 metriä halkaisijaltaan, syvyys on reilu metri. Vallit ovat melko leveät. Purkuränni on pohjoisreunassa, alarinteeseen. Tervahaudassa kasvoi heinää ja horsmaa vuonna 2018, kun se löytyi inventoinnissa.

Venäinkallio (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Virolahden länsiosassa, noin 2,5 km Haminan rajasta, Kattilaisen pohjoispuolella. Moottoritie kulkee aivan sen pohjoispuolella noin 40 metrin päässä. Tervahaudan länsipuolella on Venäinkallio. Kohteen vierestä, sen pohjoispuolitse, kulkee metsäautotie.
Alue on hiekkapohjaista mäntykangasta. Tervahaudan vallit ovat selvät ja korkeahkot, haudan leveys vallin ulkoreunasta mitattuna on noin 15 metriä ja syvyys on reilu metri. Halssikaivanto on noin 4 metriä pitkä, se on haudan eteläreunassa ja johtaa alarinteeseen. Haudassa kasvaa vain melko matalaa kanervikkoa ja varvikkoa, joten hauta erottuu erittäin hyvin.

Kokkokallio (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kokkokallion korkeimmalla kohdalla on puoliympyrän muotoinen kiviröykkiö, jonka nykyinen koko on 14 x 7 metriä. Korkeutta kivirakenteella on noin metri. Soransekaisen röykkiön kivien koko vaihtelee, suurimmat kivet ovat halkaisijaltaan 0,5 m. Röykkiö on tehty avokalliolle.
Röykkiön eteläosa on todennäköisesti tuhoutunut, kun kallionlakea on raivattu kivistä. Pohjoisosa röykkiöstä vaikuttaa säilyneen melko hyvässä kunnossa ja sen päällä kasvaa mäntyjä, kanervaa ja sammalta. Röykkiön keskellä on kuopanne. Eteläosan profiilia tarkastettaessa ei havaittu erityisiä löytöjä. Röykkiön eteläpuolista raivattua aluetta on ilmeisesti käytetty työkenttänä. Röykkiön alkuperäinen halkaisija lienee ollut noin 14 metriä.
Kokkokallio Etukylässä on saanut nimensä siitä, että kalliolla on poltettu kokkoja. Arvellaan, että varhaisimpina aikoina kokot ovat olleet merkkitulia (Huuhka 1988: 27). Kokkokalliolla on sijainnut toisen maailmansodan aikana ilmatorjuntapatteri (Huuhka 1988: 242), johon on saattanut liittyä kivirakenteita tai olemassa olevia rakenteita on saatettu muokata. Röykkiö voi olla esihistoriallinen, mutta tarkkaa ajoitusta sille ei ulkoisten tunnusmerkkien perusteella voida antaa.

Etukyläntie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tiilimiilu sijaitsee Etukyläntien lounaispuolella tien laidassa noin 80 metrin etäisyydellä Mussalontien ja Etukyläntien risteyksestä. Tiilimiilu on noin 10 x 10 metrin kokoinen
hiekkaiseen luoteisrinteeseen kaivettu kuoppa, jossa on noin metrin levyinen ympärysvalli.
Kulkuaukko on idän puolella. Vallien ympärillä on tasattua maata. Rakenteen luoteisosassa
Etukyläntien laidassa on kumpu, jonka päällä kasvaa mänty. Kummussa männyn juurien alla erottuu ladottuja tiiliä sekä kuonaa. Mahdollisesti rakenteeseen kuuluu lohkottuja kiviä.
Ilmeisesti tiilimiilu on vaurioitunut Etukyläntien perustamis- ja rakentamistöiden yhteydessä. Etenkin rakenteen koillisosat ovat todennäköisesti tuhoutuneet ainakin osittain.
Rakenteen kaakkoispuolella noin 10 metrin etäisyydellä Etukyläntien laidassa on kivikellarin
jäännökset sekä puurakenteita. Tiilimiilun kaakkoispuolella ylempänä rinteessä on 4 x 2 metrin koikoinen ja 1 metriä syvä kellarikuoppa, joka on täyttynyt roskilla. Kohteiden kuuluminen tiilimiiluun on epävarmaa. Kyseessä saattavat olla tiilimiilua nuoremmat rakenteet.

Mussalo Etukylä 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon Etukylän hiilimiilut sijaitsevat Etukylän lounaispuolella Uuspalontien ja Kokkokalliontien välisellä alueella. Yksi tai kaksi hiilimiilua on sijainnut Rajakalliontien eteläpuolella, mutta ne olivat ilmeisesti tuhoutuneet ennen vuoden 2017 inventointia.
Parhaiten säilyneitä hiilimiiluja ovat rakenteet 3 ja 5. Huonosti säilyneitä hiilimiiluja ovat rakenteet 1 ja 2. Rakenne 7 on tuhoutunut hiilimiilu. (Ks. alakohteet)
Lisäksi paikalla havaittiin muitakin rakenteita, jotka eivät ole hiilimiiluja (ks. inventointikertomus 2017: rakenteet 4, 6 ja 8).
Huom! Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi.
Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoittamat kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1 ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen
Kartoitetuista kohteista 12 (miilut 112, 117, 188, 193, 198, 203, 208, 213, 218, 223, 227 ja 228) sijaitsee Etukylä 2 -alueella. Kohteet on viety rekisteriin vuoden 2017 inventoinnin tulosten mukaisesti.

Himanvuori (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asumuspainanne sijaitsee Himanvuoren länsireunalla, pienialaisella hiekka-alueella. Lähiympäristö on huomattavasti kivikkoisempaa. Kohde sijaitsee mäntyvaltaisessa sekametsässä vanhan rantamuodostuman päällä.
Asumuspainanne on kaksiosainen: itäinen painanne noin 7 x 7 metriä ja vajaa 1 metriä syvä, läntinen painanne 5 x 5 metriä ja noin 0,5 metriä syvä. Osien välillä ei ole erottavaa vallia, vaan niiden pohja-ala ja syvyys eroavat toisistaan. Painanteita ympäröivä valli on leveydeltään noin 2 metrin luokkaa.
Asumuspainanteen länsireuna on osin kotitarvehiekkakuopan tuhoama. Hiekkakuopan reunat ovat pääosin jo umpeenkasvaneet, eikä siitä havaittu löytöjä. Sen sijaan hiekkakuopan länsireunassa kulkevan tien molemmilta reunoilta löytyi muutama kvartsi-iskos saman rantaterassin päältä. Hiekkakuopasta pohjoiseen tien ja Himanvuoren välinen alue oli hakattu ja aurattu. Auratulta alueelta ei tehty löytöjä tai havaintoja likamaista.

Kurenniitty (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; I maailmansodan aikainen puolustusasema Kymijoen itärannalla. Luode-kaakkosuuntainen kokonaisuus sijaitsee Kurenniityn luoteispuolella ja muodostuu tuliasemasta ja sen luoteispuolella sijaitsevasta noin 40 metrin pituisesta, metrin levyisestä ja hyvin matalasta luode-kaakkosuuntaisesta taisteluhaudasta.

Haudanmäki (1000034357) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Viisi naurishautaa Juurikorvessa Haudanmäen koillisosassa valtatien 15 itäpuolella, Metsäniityntien kaakkoispuolella (ks. alakohteet). Kuopat ovat lähes rivissä.
Noin 2 x 1 metrin kokoisten kuoppien syvyys vaihtelee välillä 20-70 cm. Kuopissa havaittiin heikko podsolimaannos.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä kohteen havaittiin olevan ennallaan aiempiin havaintoihin nähden.

Havukka (Kivirakenteet)
Historiallinen; Valkealan ja Vehkalahden pitäjien välinen rajamerkki. Raja vuoden 1847 Valkealan pitäjänkartalla (3113 07 Valkeala) ja vuoden 1843 Sippolan pitäjänkartalla (3113 07 Sippola).
Rajamerkki sijaitsee valtatien 15 länsipuolella Kitamäentien ja Havustonkujan välisen metsätien itäpuolella mäntymetsikössä. Rajamerkki on ladottu luonnonkivistä, joiden halkaisija on 20–60 cm. Pohja on neliön muotoinen. Rakennelman laajuus on 120 x 120 cm ja korkeus 100 cm. Maanpäällisiä kivikerroksia on 4–5, sammaleen alla 1–2 kivikerrosta. Rakennelma on osin sortunut.

Vehkaojansuo (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Hiekkakankaan hyvin loivalla kaakkoisrinteellä on kapeahkoja ja matalia muinaisia rantavalleja ja törmiä. Erään matalan vallin - noin 10 m leveä laeltaan - päällä on jo kaukaa selvästi erottuva laakea kuopanne.
Kuopanne on pyöreähkö, halkaisija runsaat 3 metriä. Selvää vallia ei siinä ole. Kuopanteeseen tehdyssä koekuopassa on 15–20 cm paksu podsolimaannoksen huuhtoutumiskerros. Ympäröivässä maastossa se on ohuempi, ehkä 7-10 cm. Kuopassa on huuhtoutumiskerroksen alla erittäin kova anturamaa - tumman ruskea kova rikastumiskerros.
Kuopan funktio ei selvinnyt vuoden 2018 inventoinnissa. Alueella on runsaasti ns. maankoetuskuoppia, joista on etsitty eristyshiekkamateriaalia tietyömaille. Ne ovat nelisivuisia noin 70 x 70 - 1 x 1 m kokoisia syvähköjä (40–50 cm) ja jyrkkäseinäisiä kuoppia ja niiden vierellä tai ympärillä on hiekkakasat. Ko. kuopanne kuitenkin eroaa näistä selkeästi.
Kohteen luonteen selvittäminen vaatii tarkempia maastotutkimuksia.

Karhunkinturi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki on noin 1,3 x 1,2 metrin kokoinen neliömäinen latomus. Se on tehty loivasti kohti lounasta nousevan kallion kupeeseen siten, että sen koillisen puoleinen sivu on noin 50 cm korkea ja lounaan puoleinen sivu noin 30 cm. Rajamerkin päällä on kaatunut viisarikivi, jonka näkyvällä puolella ei havaittu hakkauksia.
Rajamerkki ei sijoitu tunnetulle kiinteistö-, kylän- tai pitäjänrajalle. Kyseessä on selkeästi vanha, käytöstä poistunut rajamerkki. Ei ole tietoa, mihin rajaan se liittyy.

Lääväahonkangas 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta Satulatien itäpuolella. Paikalla on vallin päältä mitattuna
halkaisijaltaan noin 8 metriä leveä pyöreä hauta. Rakenne on maljamainen ja laskuränni on rakenteen kaakonpuolella. Vallin paksuus on noin 2 metriä. Tervahaudan päällä kasvaa nuorehkoa puustoa.

Houtere 2 (Hautapaikat)
Esihistoriallinen; Kohde sijaitsee Houtereen saaren keskiosassa sijaitsevan kallioalueen pohjoisreunalla.
Röykkiöt on kasattu kallioalueen pohjoisreunalle huuhtoutuneeseen muinaiseen rantakivikkoon. Röykkiöihin on käytetty kivikon kiviä.
Paikalla on viisi selkeää röykkiötä ja kaksi mahdollista röykkiötä. Niiden muoto ja koko vaihtelee, ks. alakohteet.
On mahdollista, että röykkiöitä on lähistöllä lisää. Houtereen keskiosan kallioaluetta ei tarkastettu laajemmin – ainoastaan pieni osa löydetyn röykkiökohteen ja saaren itärannan välillä.

Majasaari (1000035321) (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kotkan edustalla, keskellä kapeaa salmea Tiutisen ja Majasaaren välissä. Kyseessä on puurunkoisen aluksen hylky, joka on noin 38 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Hylky on pohjassa kölillään noin 8 metrin syvyydessä. Keula nousee noin puolentoista metrin syvyyteen. Keula osoittaa kohti Tiutisen saarta.
Alus on oletettavasti Ruotsin meritaisteluiden aikainen alus. Vuoden 1789 kartalla, hylyn löytöpaikan kohdalla mainitaan paikalle upotetun alus väyläesteeksi Ruotsinsalmen ensimmäisen meritaistelun aattona. Löydetty hylky on upotettu lastaamalla se täyteen kiviä sekä iskemällä reikiä aluksen vesirajaan. Hylyn päällä ja ympärillä on ristikkäisistä hirsistä tehtyjä rakenteita, jotka voivat liittyä myöhäisempään, Krimin sodan aikaiseen toimintaan alueella.

Ämpyri (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijatsee Kotkassa, Tiutisen saaren itäpuolella, Ämpyrin saaren koilliskulman edustalla noin viiden metrin syvyydessä.
Kyseessä on puisen aluksen hylky, joka on noin 20 metriä pitkä ja 6 metriä leveä. Aluksesta on säilynyt rungon pohjaosa. Peräranka on pystyssä ja kohoaa pohjasta pari metriä.
Hylkyä kuvattiin fotogrammetrista mallia varten kesäkuussa 2019. Saman vuoden lokakuussa hylystä otettiin dendronäytteitä ajoitusta varten. Tulosten perusteella hylky ajoittuu 1800-luvun puoliväliin, nuorimman ajoitusnäytteen ajoittuessa vuoteen 1847.

Havouri kaakkoispuoli (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla St.Nikolai -hylyn muinaismuistolain mukaisella suoja-alueella, Nikolain hylystä noin 46 metriä pohjoiseen.
Puurunkoisen aluksen hylky, joka on noin 15 metriä pitkä. Hylky on pohjassa ylösalaisin, pohja ylöspäin.
Hylky havaittiin 1999 viistokaikuluotauksessa, jonka Kymenlaakson maakuntamuseo tilasi Rauno Koivusaaren Oy Baltic Eye Ltd:ltä.

Pistoolikivet (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Suuren rantatien molemmin puolin sijaitsevat peruskarttaankin merkityt Pistoolikivet, suuret siirtolohkareet, joiden takana matkailijoita ahdistelleilla rosvoilla oli perimätiedon mukaan tapana piileskellä (Knapas 1984: 102). Nimen on toisaalta myös kerrottu tulleen siitä, että kaksi upseeria olisi ampunut toisensa kaksintaistelussa kivillä seisten. Pohjoisempi kivi on yhä paikallaan.

Hästmossabacken 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kolmen hiilimiilun ryhmä harjun itäreunalta, noin 200 m Hästmossabackenin kivikautiselta asuinpaikalta pohjoisluoteeseen. Miilut sijoittuvat alueelle tyypillisesti harjun itäreunalle, hiekkaiselle ja tasaiselle kohdalle.
Hiilimiilu 1 (pohjoisin). Heikosti ympäröivästä maastosta erottuva pyöreähkö hiilimiilu. Halkaisija on noin 10 m ja korkeus alle 50 cm.
Hiilimiilu 2 (keskimmäinen). Heikosti ympäristöstään erottuva hiilimiilu, selkeimmin miilun havaitsee pohjoispuolelta. Se on ilmeisesti ollut pyöreä ja halkaisijaltaan noin 13 m. Miilua kiertää matala oja, joka erottuu katkonaisena.
Hiilimiilu 3 (eteläisin). Huonosti aluskasvillisuuden seasta erottuva epämääräisen suorakaiteen muotoinen hiilimiilu (noin 15 x 11 m, korkeus max. 50 cm), jota kiertää epäsäännöllisesti erottuva katkoviivamainen oja.

Lilla Högåsbacken 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kolme hiilimiilua sekä niiden yhteydessä Kirkkotien länsipuolella oleva kuoppa, joka vuoden 2019 inventoinnissa osoittautui tervahaudaksi.
Huom! Lilla Högåsbacken kohteen alakohde 1 siirretty tähän kohteeseen.
Vuoden 2022 tarkastuksessa havaittiin, että hiilimiilu 1:n (alakohde 31965) keskeltä oli ajettu. Ajopainaumat olivat vaurioittaneet miilua kivennäismaahan asti erityisesti sen etelä- ja pohjoisreunoja

Vassaaren salmi (Alusten hylyt)
Historiallinen; Hylky sijaitsee Kuutsalon ja Vassaaren välisen vilkkaasti liikennöidyn väylän pohjassa, noin kuuden metrin syvyydessä. Hylky on noin 16 metriä pitkä ja 5 metriä leveä. Siitä on säilynyt rungon pohjaosa, joka kohoaa pohjasta noin metrin.
Paikka on Kuutsalon Suurkylän läheisyydessä ja paikalla on vanha asutushistoria. Lisäksi kohde on lähellä tunnettua Ruotsinsalmen meritaistelualuetta.

Lintusenmäki 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Lintusenmäen lounaaseen viettävässä rinteessä, rinteen alaosassa. Kohteen itäpuolella, vajaan 400 m:n päässä kulkee Valkosen tie (14720) ja kohteen lounaispuolella, puolen kilometrin päässä, sijaitsee Sairalammelle vievä metsäautotie.
Maastossa helposti erottuva tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 3 m:n levyinen matala valli. Haudan keskusta on hieman ”kuopalla” ja se on 70 cm:n syvyinen. Tervahaudan eteläsivustalla on havaittavissa pohjois-eteläsuuntaisen halssin paikka, joka on pituudeltaan 1,7 m ja leveydeltään 1,5 m. Syvyyttä kuopalla on noin metri.

Lintusenmäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee mäntykankaalla, Lintusenmäen etelärinteessä, sen alaosassa, vajaat sata metriä Valkosentiestä (14720) länteen. Lintusenmäen ylärinne on mäntykangasta, joka muuttuu mäen alaosassa sekametsäksi.
Maastossa helposti erottuva pieni tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 2 m:n levyinen matala valli. Hauta on keskustastaan 80-90 cm syvyinen ja lähes tasapohjainen. Tervahaudan lounaissivustalla, mäen alarinteen puolella, on havaittavissa koillinen-lounassuuntaisen halssin paikka, jonka pituus on noin 2 m. Leveyttä halssilla on 1,6 m ja syvyyttä 1,3 m.

Lintusenmäki 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Nauriskuopparyhmä sijaitsee etelään viettävän Lintusenmäen alarinteessä, sammalpohjaisella mäntykankaalla, noin sadan metrin päässä sen itäpuolella kulkevasta Valkosentiestä (14720).
Kuuden naurishaudan- ja kuopan muodostama kokonaisuus sijaitsee helmimäisenä itä-länsisuuntaisena muodostelmana Lintusenmäen alarinteessä korkeuskäyrien 57,5 ja 60 m.m.p.y. välissä. Ks. alakohteet. On mahdollista, että Lintusenmäen alueella sijaitsee dokumentoitujen nauriskuoppien lisäksi vielä muitakin vastaavanlaisia rakenteita.

Mustalampi 4 (1000036660) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Nauriskuopparyhmä sijaitsee Keloahonkankaan ja sen eteläpuolisen Mustalammen välimaastossa, kuusivaltaisessa sekametsässä, vajaat 300 metriä lammesta pohjoiseen. Sairalampi sijaitsee kohteesta 600 m luoteeseen.
Nauriskuopat sijaitsevat pohjois-eteläsuuntaisen ketjuna aivan 60 metrin korkeuskäyrän tuntumassa, ks. alakohteet.

Mustalampi 5 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Nauriskuopat sijaitsevat mäntyvaltaisessa sekametsässä, loivassa, etelään viettävässä rinteessä Keloahonkankaan ja Mustalammen välissä. Matkaa etelässä sijaitsevalle Mustalammelle on 400 m ja nauriskuopparyhmän pohjoispuolella kulkevalle metsäautotielle parisen kymmentä metriä.
Kohde muodostuu kolmesta naurishaudasta, jotka sijaitsevat vierekkäin itä-länsisuuntaisena rivinä vuonna 2016 dokumentoidun tervahaudan Miehikkälä, Mustalampi (mj-rekisteri kohde id 1000031021) eteläpuolella.
Kuoppa 1: suorakaiteen muotoinen, koillinen-lounassuuntainen naurishauta. Koko 2,6 x 1,3 m, syvyys 50 cm. Haudan seinämät ovat rauenneet ja hautaa oli siksi vaikea hahmottaa maastossa.
Kuoppa 2: 3,5 m edellisestä itään. Suorakaiteen muotoinen ja koillinen-lounassuuntainen. Koko 2,4 x 1,5 m, syvyys 70 cm. Haudan seinämät ovat rauenneet ja sen koillisreunan sijaintia on vaikea enää hahmottaa maastossa. Haudan päällä makasi tarkastushetkellä kelomännyn runko.
Kuoppa 3: läntisin haudoista, sijaitsee 2 m:n päässä kuopasta 1. Suorakaiteen muotoinen, koillinen-lounassuuntainen, koko 2,6 x 1,4 m, syvyys 70 cm. Haudan lounaspää on pystysuora, mutta sen muut seinämät ovat rauenneet.

Palvaankalliot (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Palvaankallioitten etelään viettävän rinteen alaosassa Langinsuon pohjoispuolella. Valkosentiestä (14720) kaakkoon haarautuva ja Opistontiehen yhtyvä paikallistie kulkee 100 m kohteen pohjoispuolella.
Maastossa melko hyvin erottuva tervahauta oli pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 3 m:n levyinen, 50 cm:n korkuinen valli. Hauta on keskustastaan suppilomainen ja syvyydeltään noin metrin. Tervahaudan eteläsivustalla on havaittavissa itä-länsisuuntaisen halssin paikka, jonka pituus on runsaat 2 m. Halssi on 1,8 m:n levyinen ja 1,3 m:n syvyinen.
Alue on havupuuvaltaista (kuusi-mänty) metsää, jossa kasvaa myös nuorta koivua.

Punkasen omenamaa (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee kaakkoon, laajalle peltoalueelle laskevan rinteen yläosassa. Alueella on aiemmin kasvanut kuusimetsä, mutta puut on kaadettu 2010-luvun puolivälissä.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 3 m:n levyinen, enimmillään (alarinteen puoli) 80 cm:n korkuinen valli. Haudan keskusta on lähes tasainen ja sen alueella on jäljellä useiden kaadettujen kuusien kantoja. Tervahaudan halssin paikka ei ollut paikannettavissa, mutta on oletettavaa, että se on sijainnut haudan alarinteen puoleisella sivustalla kaakossa.

Historiallinen; Nauriskuoppa sijaitsee pohjoiseen viettävän mäen ylärinteessä sammalpohjaisessa kuusivaltaisessa havupuumetsässä. Valkosentie (14720) kulkee kohteen pohjoispuolella vajaan sadan metrin päässä ja siltä haarautuu etelään ajotie, joka kulkee nauriskuopasta vajaan 200 m:n päässä idässä.
Naurishauta on pohja-alaltaan suorakaiteen muotoinen. Syvyyttä koillis-lounassuuntaisella haudalla on 70 cm. Sammaloitunutta hautaa ympäröivät suuret kuuset

Sairalamminkangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Sairalammelle lounaaseen viettävän rinteen yläosassa, havupuuvaltaisessa maastossa, n. 500 m:n päässä lammesta. Valkosentie (14720) kulkee kohteesta 2,5 km:n päässä idässä ja tieltä haarautuu kakkoon paikallistie, jolta tervahauta on saavutettavissa.
Maastossa helposti erottuva tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 3 m:n levyinen ja 50 cm:n korkuinen valli. Haudan keskusta on noin metrin syvyinen ja haudan pohja lähes tasainen. Tervahaudan itäsivustalla on havaittavissa itä-länsisuuntaisen halssin paikka, jonka pituus on 2 m, leveys 1,4 m ja syvyys 80 cm.

Valkialampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Valkialammelle päin etelään viettävän rinteen yläreunalla, kuusivaltaisessa sekametsässä. Matkaa kohteelta lammelle on vajaa sata metriä. Valkosentie (14720) kulkee 700 m:n päässä idässä ja siltä haarautuu luoteeseen Valkialammelle vievä metsäajotie, joka kulkee tervahaudan vieritse.
Maastossa vaikeasti havaittava tervahauta oli pohja-alaltaan pyöreä. Sitä kiertää 3 m:n levyinen matala valli, joka häviää haudan länsisivustalla aluskasvillisuuteen. Tervahauta on keskustaansa kohti loivasti viettävä ja sen syvyys on 1,2 m.
Tervahaudan halssi on sijainnut haudan itäsivustalla, missä on havaittavissa halkaisijaltaan 2,5 m:n kokoinen ja 1,5 m:n syvyinen pyöreä kuopanne. Välittömästi halssin länsipuolella on vallin ulkoreunassa havaittavissa myöhemmän kaivun jälkiä, ja sieltä on poistettu maata. Samanlaisia, myöhempään kajoamiseen liittyviä havaintoja tehtiin myös itse halssikuoppaan liittyen.

Tattaraho (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vilja-auman pohja sijaitsee sammalpohjaisessa kuusimetsässä, paikallisten asukkaiden Tattarahoksi kutsuman etelään viettävän mäen ylärinteessä. Valkosentie (14720) kulkee kohteen kaakkoispuolella vain 150 m:n päässä ja siltä haarautuu etelään ajotie, joka kulkee aumanpohjasta vajaan 200 m:n päässä idässä.
Aumanpohja on tehty rinteeseen todennäköisesti luontaisen terassin reunalle, jonka leveys on parisen metriä ja korkeus 0,8–1 m. On mahdollista, että rinnettä on hieman tasoitettu ennen aumanpohjan rakentamista. Aumanpohjan itäpuolitse kulkee väliaikainen metsätie etelään.
Halkaisijaltaan pyöreä ja keskustastaan hieman kupera aumanpohjaa kiertää kivikehä. Rakenteen keskusta muodostuu kivisorasta. Aumanpohjaa kiertävään, yhden kiven levyiseen reunukseen on käytetty lohkomattomia, varsin tasakokoisia maakiviä, joiden halkaisija vaihtelee pääasiallisesti 20-40 cm. Rakenteen länsisivustalla on kivireunukseen kuitenkin käytetty myös edellä mainittua hieman pienempiä kiviä, jotka ovat kooltaan 10 x 10 cm, 15–10 cm ja 20 x 15 cm. Halkaisijansa (= 4 m) perusteella Tattarahon aumanpohjaa on käytetty syysviljan (ruis) säilyttämiseen.

Palvaanjärvi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahaudan pohja sijaitsee Palvaanjärven eteläpuolella, Palvaanjärven kurssikeskukselle vievän hiekkatien eteläpuolella. Mäenrinteen alaosassa sijaitsevalta tervahaudalta on matkaa mainitulle hiekkatielle kolmisenkymmentä metriä, Luumäelle vievälle paikallistielle 50 m ja Palvaanjärvelle 400 m.
Keskustastaan tasainen ja vajaan metrin syvyinen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisija 11 m. Maastossa aluskasvillisuuden ja puuston peittämä hauta on vaikeasti havaittava. Tervahautaa kiertää 2,3 m:n levyinen ja enimmillään 70 cm:n korkuinen valli. Haudan halssin paikka sijaitsee kohteen itäreunalla ja se on itä-länsisuuntainen. Aluskasvillisuuden peittämä, maastossa vaikeasti maastossa erottuva halssi on pituudeltaan noin 4 m, leveydeltään metrin ja syvyydeltään 30–40 cm

Mustajärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Purhon tiestä (14706) koilliseen haarautuvan metsäautotien itäpuolella, Mustajärvelle viettävän mäen alarinteessä, vain parin metrin päässä mainitusta tiestä. Matkaa Purhon tieltä kohteelle on viitisenkymmentä metriä.
Matala, laakeapohjainen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisija 12 m ja maastossa vaikeasti erottuva. Tervahaudan kaakko-luodesuuntainen halssi on sijainnut haudan kaakkoissivustalla, mäen alarinteen puolella, mutta kaivanto on täyttynyt/täytetty maalla ja siksi vaikeasti hahmotettavissa. Pituutta halssilla on noin viisi metriä.

Ahola (1000036746) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Naurishaudat sijaitsevat Kelomäen etelään viettävässä alarinteessä, Niiniahonvierun alueella. Purhon tie (14706) kulkee kohteesta kilometrin päässä etelässä ja siltä haarautuu pohjoiseen hiekkatie, jolta kohde on saavutettavissa.
Naurishauta nro 1 on koillinen-lounassuuntainen ja pohja-alaltaan suorakaiteen muotoinen. Haudan pituus 2,2 m, leveys 1,2 m ja syvyys oli 70 cm. Naurishaudan alun alkaen pystysuorat seinämät ovat rauenneet. Haudan reunoilla ja sen lounaispäässä kasvaa kuusipuita.
Naurishauta nro 2 on koillinen-lounassuuntainen ja pohja-alaltaan suorakaiteen muotoinen. Myöhemmin täytetty hauta on maastossa tehtyjen havaintojen perusteella ollut alun pitäen pituudeltaan noin kaksi metriä ja leveydeltään noin metrin. Syvyyttä täytetyllä haudalla on ainoastaan kolmisenkymmentä cm.
Perimätiedon mukaan Niinilahdenvierun alue on vanhaa kaskiviljelyaluetta ja dokumentoiduista naurishaudoistakin on tietoja ainakin runsaan 70 vuoden takaa.

Kuirinkoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Valkiajärven ja Virojoen välisessä maastossa, Valkiajärventiestä pohjoiseen haarautuvan Opistontien länsipuolella. Matkaa pohjoisessa sijaitsevalle joelle on vajaat sata metriä, Valkiajärvelle etelään 500 m ja Opintielle 60 m.
Keskustastaan suppilomainen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisija 13 m ja maastossa selvästi erottuva. Hautaan kiertää 3,5 m:n levyinen ja 70 cm:n korkuinen valli. Haudan pohjalla on halkaisijaltaan 1,7 m:n kokoinen ja metrin syvyinen kuoppa. Tervahaudan halssin paikka sijaitsee haudan itäreunalla ja se on itä-länsisuuntainen. Pituutta 50 cm:n syvyisellä halssilla on 4 m ja leveyttä 1,5 m.

Virojärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Virojärven itäpuolella kohoavan Rajamäen juurella. Kohteelta on matkaa Virojärvelle 300 m ja kohteen itäpuolella kulkevalle Palvaantielle samoin 300 m.
Keskustastaan 1,5 m syvyinen suppilomainen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisija 9 m. Sitä kiertää 3 m:n levyinen valli, jonka korkeus on 30–90 cm. Korkeimmillaan valli on haudan itäsivustalla. Tervahaudan keskellä oli pohjoinen-eteläsuuntainen kuoppa, jonka koko on 120 x 100 cm. Kuopan pohjalla näkyy puusta tehdyn rakenteen pintaa. Kyseessä on mitä todennäköisimmin tervan keruuastia, joka on koottu laudoista rautanauloin.

Palvaanjärvi 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Palvaanjärven kaakkoispuolella, Luumäelle pohjoiseen vievän paikallistien ja järven välisessä maastossa. Matkaa tervahaudalta järvelle on 300 m ja tielle 30 m.
Keskustastaan runsaan metrin syvyinen tasapohjainen tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä, halkaisija 13 m. Hautaa kiertää 3 m:n levyinen valli, jonka korkeus vaihtelee puolesta metristä runsaaseen metriin. Huomattavan korkea valli on haudan tienpuoleisella itäsivustalla. Haudan halssin paikka sijaitsee kohteen lounaissivustalla ja se on koillinen-lounassuuntainen. Aluskasvillisuuden peittämä, maastossa vaikeasti erottuva halssi on pituudeltaan noin 5 m, leveydeltään metrin ja syvyydeltään runsaan metrin.

Jumalniemen patteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kustaan sodan (1788-1790) aikainen patteri, joka on täysin kasvillisuuden peittämä. Lidar-aineistossa selvästi erottuva kohde on maastossa havaittavisa vain matalana vallimaisena muodostumana. Patterista on olemassa historiallista lähde- ja kartta-aineistoa (mm. teoksessa Kymi virta-kartano-pitäjä 1993:91-92 sekä Ruotsin sota-arkistossa: kartta Svensksund 1789. Situations Carta öfver Tracten emellan Högfors och Kupis Bro. SE/KRA/0425/17/253).

Venäinsilta (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee kuusivaltaisessa sekametsässä Lapinlampeen viettävän mäenrinteen keskivaiheilla. Matkaa tervahaudalta sen lounaispuolella sijaitsevalle lammelle on vajaat kaksisataa metriä. Purhon tie (14706) kulkee 1,5 km kohteen itäpuolella.
Maastossa vaikeasti erottuva ja lähes umpeenkasvanut tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 3 m:n levyinen ja enimmillään 50 cm:n korkuinen valli. Valli erottuu parhaiten haudan itäsivustalla, sen sijaan haudan länsisivustalla valli ”katoaa” maastoon. Haudan pohja on tasaisesti keskustaansa viettävä ja rakenteen syvyys on keskustassa noin puoli metriä. Tervahaudan itäsivustalla on havaittavissa itä-länsi -suuntaisen halssin paikka, jonka pituus on noin 3 m. Halssikuoppa on 1,5 m:n levyinen ja 20-30 cm:n syvyinen.

Langinniitty (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Langinvuoren etelärinteen alaosassa, Langinniityn pohjoispuolella. Matkaa lännessä kulkevalle Opistontielle on kohteelta 0,7 km. Mäntyvaltaisessa havupuumetsässä sijaitseva tervahauta on maastossa vaikeasti erottuva.
Tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää noin 3 m:n levyinen ja enimmillään 60 cm:n korkuinen valli. Valli erottuu selkeästi haudan itäsivustalla, mutta haudan länsireunalla valli on matala ja "häviää" osittain maastoon. Haudan pohja on tasaisen laakea. Tervahaudan eteläsivustalla on havaittavissa luode-kaakko -suuntaisen halssin paikka, jonka pituus on n. 5 m. Halssikuoppa on 1,5 m:n levyinen, 20-30 cm:n syvyinen ja se on harvennushakkuiden jäljiltä täynnä risuja ja puujätettä.

Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Pienen Inginvuoren ja Inginpellon välisessä rinteessä, kuusivaltaisessa havupuumetsässä. Valkosen tie (14720) kulkee haudan pohjoispuolella, jonne on kohteelta matkaa vain kolmisenkymmentä metriä.
Maastossa melko hyvin erottuva tervahauta on pohja-alaltaan pyöreä ja sitä kiertää 4 m:n levyinen ja 60-70 cm:n korkuinen valli. Haudan pohja on tasaisesti keskustaansa viettävä ja syvyyttä haudalla on keskustassa noin metri. Tervahaudan eteläsivustalla on havaittavissa pohjois-etelä -suuntaisen halssin paikka, jonka pituus on n. 7 m. Halssikuoppa on 1,5 m:n levyinen ja 20-30 cm:n syvyinen.

Kivimäki (1000037235) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Nauriskuoppien ja -hautojen muodostama kokonaisuus sijaitsee mäntykankaalla Kivimäen jyrkän etelärinteen alaosassa. Valkonen-Palvaanjärvi -tie kulkee välittömästi kuoppa- ja
-hautaryhmän pohjoispuolitse.
Nauriskuopista ja -haudoista koostuva, luode-kaakko -suuntainen esiintymä on alaltaan noin 40x30 m. Se muodostuu ainakin 12 mäenrinteeseen kaivetusta pyörepohjaisesta kuopasta ja itä-länsi tai pohjoinen-etelä -suuntaisesta haudasta, joita esiintyy mäntykankaalla satunnaisin välein. Pyöreiden kuoppien halkaisija on 1-1,5 m ja syvyys 20-80 cm. Suorakaiteen muotoiset haudat ovat pituudeltaan noin 2 m, leveydeltään 1-1,5 m ja syvyydeltään 40-80 cm.
On mahdollista, että Kivimäen rinteessä sijaitsee yllä mainittua useampia nauriskuoppia ja -hautoja, sillä varsinkin niistä pienialaisimpien ja matalimpien havaitseminen maastossa on hyvin vaikeaa.

Mäkikylä patteri n:o 4 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Rantatörmässä, rantatöyrään päällä on halkaisijaltaan noin 4 metrin laajuinen kuoppa, jossa on rannanpuoleisessa osassa vallimaista muodostelmaa. Kyseessä on mahdollisesti Kustaan sotaan liittyvän varustuksen jäännös. Kustaan sodan aikaisiin sotilaskarttoihin (Lappalainen) on merkitty varustuksia näille kohdin.

Värälä Harjula 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Paikalla on seitsemän maakuoppaa, joiden koot vaihtelevat 1 x 1 metristä 4 x 2 metriin (ks. alakohteet). Vastaavia Kustaan sodan sotilasleiriksi tulkittuja kuoppia on alueen kaakkoispuolella (Värälä Harjula). Sotilaskartassa on kyseillä kohdilla merkintöjä, joiden voidaan tulkita tarkoittavan leiripaikkaa, tai jonkinlaista varustusta.

Kerätniemi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; 2 x 2 metrin laajuinen hiilihauta mäntykankaalla Kymijoen tuntumassa.

Petkele (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Pyöreäpohjainen hiilimiilu, jonka halkaisija on 8-9 m ja korkeus 20-40 cm. Miilu sijaitsee maastossa matalan törmän reunalla. Hiilimiilun ympärillä sijaitsee muutamia kuoppia, jotka liittyvät mahdollisesti sen rakentamiseen. Miilun keskelle kaivetusta koekuopasta paljastui kunttakerroksen alta 15 cm paksuinen noen ja hiilen lähes mustaksi värjäämä hiekka. Miilun sijainti on merkitty maastoon puupaaluilla.

Mustamaa pohjoispuoli (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Suomenlahden itäosassa Virolahden vesialueen länsiosassa Mustamaa -saaren pohjoispuolella veneväylän tuntumassa.
Puurunkoisen limisaumaisen aluksen hylky, jonka ehjin/kiintein osa on noin 16 metriä pitkä ja viisi metriä leveä. Koko hylkyalueen laajuus on noin 20 x 9 metriä. Keula osoittaa itään. Aluksen toinen kylki on kaatunut ulospäin. Aluksen keulaosassa, vasemmalla laidalla on nähtävissä isompi kasa tiiliä ryppäänä sekä aluksen keulaosassa, kölilinjan lähellä mahdollisia painolastikiviä. Sikökölissä on havaittavissa yksi maston kolo. Keskilaivassa, sikokölin vasemmalla puolella on ankkuripeli, jonka pituus on 378 cm ja halkaisija 50 cm. Alus on ollut suippoperäinen.
Hylky löytyi 2019 viistokaikuluotaamalla ja 2020 hylkyä dokumentoitiin ja se 3D-mallinnettiin H2O ry:n kenttätöissä.

Veitkari 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kotkan ulkosaaristossa, Haapasaaren kaakkoispuolella, Veitkari-nimisen saaren pohjoispuolella.
Merenpohja on paikalla soraa ja hylky lepää kallionrinteen alapäässä.
Paikalla on puisen aluksen hylky, josta ainakin pohjaosa on jäljellä. Peräosa on paremmin säilynyt, keula on hajonnut. Hylyssä on keramiikka-astioita, ankkuri, ankkuripelin tukki, pumppu sekä tiiliä, jotka kuuluvat mahdollisesti aluksen hajonneeseen uuniin. Alus on ollut tasaperäinen ja on mahdollisesti limisaumainen.

Kaakkoinen avomeri (Alusten hylyt)
Historiallinen; Kohde sijaitsee avomerellä vain parin sadan metrin päässä valtion rajasta. Tiedot kohteesta perustuvat Merivoimien tutkimuslaitoksen vuonna 2012 luovuttamaa aineistoon sekä ROV-kuviin.
Puisen aluksen hylky, jonka rakenneosia on levinneenä melko laajalle alueelle, ainakin noin 60 metrin matkalla. Aluksessa on ruuman luukku. Kyseessä vaikuttaa olevan suuri purjealus, jonka rakenneosat vaikuttavat osin kuluneilta.

Mussalo Niinilahdenpelto (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä
Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoittamat kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1 ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen.
Yksittäiset miilut on viety rekisteriin pääkohteiden alakohteiksi, mikäli ko. kohteet vaikuttavat karttatarkastelun perusteella olevan rakentamattomalla alueella.
Kartoitetuista kohteista 50 sijaitsee Mussalo Niinlahdenpelto -alueella, ks alakohteet.

Mussalo lomakylä (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kartoiteusta kohteista 20 miilua (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo lomakylä -alueella.

Mussalo golfkenttä (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kartoitetuista hiilimiiluista 73 sijaitsee Mussalon golfkentän alueella ja sen lähiympäristössä.

Mussalo Suuretvuoret (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998–2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kohteet on viety muinaisjäännösrekisteriin osa-alueittain keväällä 2021: Mussalo Etukylä 1‒3, Mussalo golfkenttä, Mussalo Kärkisaarentie, Mussalo Lavakallio, Mussalo lomakylä, Mussalo länsi, Mussalo Niinilahdenpelto, Mussalo Palaskylänlahti, Mussalo pohjoinen, Mussalo Pormestarinniemi, Mussalo Ristiniemi louhos, Mussalo Saaripirtti, Mussalo Santalahti, Mussalo Soukanpohja 1‒2, Mussalo Suuretvuoret, Mussalo Takakylä 1 ja 4 liittyvät samaan miilukokonaisuuteen.
Kartoitetuista kohteista 28 (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo Suuretvuoret -alueella.

Mussalo Saaripirtti (Työ- ja valmistuspaikat)
Kartoituksen kohteista neljä (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo Saaripirtti -alueella.

Mussalo pohjoinen (Työ- ja valmistuspaikat)
Kartoitetuista kohteista kuusi (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo pohjoinen -alueella.

Mussalo Etukylä 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Kartoitetuista kohteista seitsemän (miilut 122, 127, 132, 137, 233, 238 ja 243) sijaitsee Etukylä 3 -alueella.

Mussalo Pormestarinniemi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998-2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kartoitetuista kohteista kaksi (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo Pormestarinniemi -alueella.

Mussalo Soukanpohja 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998-2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 miilua, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kartoitetuista kohteista kaksi (ks. alakohteet) sijaitsee Mussalo Soukanpohja 2 -alueella.

Norssaari 2 (Taide)
Historiallinen; Viisi nimi- ja nimikirjainhakkausta noin 0,3 neliömetrin alalla. Hakkaukset on tehty Norssaaren pohjoiskärjen kalliopinnoille hyvin lähelle vesirajaa, ns. Keisarinsataman alueelle. Osa hakkauksista on tehty latinalaisin, osa kyrillisin kirjaimin. Hakkaukset voidaan ajoittaa 1800-luvun lopulle, 1900-luvun alkuun

Norssaari 3 (Taide)
Historiallinen; Norssaaren pohjoisosan länsirannan keskivaiheilla olevan isoista lohkokivistä perustetun laiturirakennelman pohjoistyvessä on viisto kallioseinämä, jossa on kyrillisin kirjaimin tehty kaiverrus.

Välikallio (1000041348) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Lappalanjärven pohjoisrannalla sijaitsee kivikauden asuinpaikka, joka on melko suppea-alainen. Paikalle on kaivettu kolme koekuoppaa, joista löytyi neljä kvartsi-iskosta.

Karsitunniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Nykyisestä Lappalanjärven pohjoisrannasta noin 35 metriä pohjoiseen, sijaitsee matala ja loivahko muinaisrantatörmä. Asuinpaikka sijaitsee törmän päällä, noin 60-61 m mpy. Paikalle tehdystä koekuopasta löydettiin inventoinnissa palanutta luuta ja kvartsi-iskos. Asuinpaikan rajaus on karkea arvio maaperän ja topografian perusteella.

Mussalo Soukanpohja 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Mussalo Soukanpohja 1 -hiilimiilu on ko. kartoituksen kohde hiilimiilu 127.

Svartvira (Mustaviiri) (Taide)
Historiallinen; Struven ketjun Mustaviirin piste (Svartvira) mitattiin vuonna 1833 ja merkittiin poralla kallioon. Mustaviiri on kallioinen saari, joka on Struven ketjun mittauksista lähtien ollut yksi Suomen geodeettisista peruspisteistä. Geodeettinen laitos mittasi samalle paikalle ensimmäisen luokan kolmiopisteen vuonna 1930.
60°1635 pohjoista leveyttä ja 26°3612 itäistä pituutta

Varpolansuo 1 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Alueella sijaitsee useita rajamerkkejä. Niistä yksi, Varpolansuo 1, on kasattu avokallion kupeeseen. Latomus on jokseenkin suorakaiteen muotoinen. Laajuus 1,6 x 1,2 m, korkeus 35 cm, kiviä on 1–2 kerroksessa. Yhdellä sivulla on pieni pystykivi. Rajamerkki on paksun sammalen ja osin hakkuutähteiden peitossa. Kohde sijaitsee Iitin rajasta 1,5 kaakkoon ja pari kilometriä 12-tien eteläpuolella.
Paikalla on Iitin pitäjän Sääksjärven ja Perheniemen kylien välinen raja 1800-luvun puolivälin pitäjänkartalla (3111 11 Iitti) ja v. 1964 peruskartalla (3111 11 Mankala). Molemmista kylistä on maininnat jo keskiajalta, Perheniemestä vuodelta 1460 ja Sääksjärvestä vuodelta 1480.
Kohde sijaitsee runsaat 10 km Iitin kirkosta länteen, Hiisiöisojan ja Säyhteenmäen välisellä kallioisella metsäalueella, Hiisiöisojasta vajaat 350 m kaakkoon.

Varpolansuo 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Paikalla on jokseenkin tasaiselle maapohjalle kivistä kasattu rajamerkki. Siitä parinkymmenen metrin etäisyydellä on toinen rajamerkki (ks. alakohde). Molemmat ovat nykyisellä kiinteistörajalla ja vanhalla kylien välisellä rajalla. Kohde sijaitsee Iitin rajasta 1,5 kaakkoon ja pari kilometriä 12-tien eteläpuolella.
Suorakaiteen muotoisen kivilatomuksen laajuus on 3,4 x 1,8 m, korkeus 30 cm. Ilmeisesti yksi kivikerta. Latomus vaikuttaa 2-osaiselta. Siinä on kaksi litteää pystykiveä (viisarikiviä), maksimikorkeus 50 cm. Toisessa pystykivessä on yhdellä sivulla numeroiden kaltaisia uurroksia, selviä mutta vaikeasti tulkittavia.
Paikalla on Iitin pitäjän Sääksjärven ja Perheniemen kylien välinen raja 1800-luvun puolivälin pitäjänkartalla (3111 11 Iitti) ja v. 1964 peruskartalla (3111 11 Mankala). Molemmista kylistä on maininnat jo keskiajalta, Perheniemestä vuodelta 1460 ja Sääksjärvestä vuodelta 1480.
Kohde sijaitsee runsaat 10 km Iitin kirkosta länteen, Hiisiöisojan ja Säyhteenmäen välisellä kallioisella metsäalueella, Hiisiöisojasta runsaat 350 m kaakkoon.

Vehkomäki (1000042284) (Maarakenteet)
Historiallinen; Metsään kasatut, paksun sammalen peittämät maakummut sijaitsivat maastossa pienialaisena tiiviinä ryhmänä noin 15x10 m (N-S) kokoisella alueella. Matalat kummut ovat muodostuneet, kun maaperään on kaivettu ojamaisia kapeita kaivantoja, josta poistettu maa-aines on kasattu vallimaiseksi keoksi ojien tienpuoleisen sivustan päälle. Maastossa maarakenteet erottuivat matalina kumparemaisina muodostelmina, jotka rajautuivat metsänpuoleiselta sivustaltaan matalaan ojaan. Kaikki neljä kumpua tutkittiin käsikairalla ja kairauksen yhteydessä ilmeni, että itse ”kumpu” muodostui steriilistä hiesusta ja kivimorosta. Maakummut ja niiden lähimaasto tarkastettiin metallinilmaisimella, mutta alueelta löytyi ainoastaan resenttejä metallilöytöjä.
Maakumpujen funktion määrittäminen on vaikeaa, mutta niiden sijainti vanhan Värälään vievän sotatien välittömässä läheisyydessä, joka on ollut käytössä jo Kustaan sodan (1788-1790) aikana, ja itse maarakenteiden luonne voivat viitata sotatoimiin liittyvään käyttötarkoitukseen, esim. paikalla sijainneeseen vartio- tai majoituspaikkaan. Maakumpujen lähistöllä sijaitsevat viisi maahan kaivettua pyöreää kuoppaa, joiden halkaisija on 1,5-1,8 m ja syvyys 60-80 cm liittyvät maakumpujen kanssa samaan kokonaisuuteen.

Ämminsuo 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mikkelintien eteläpuolella kapealla metsäkaistaleella, jossa kasvaa paljon vesakoituneita koivuja ja heinää. Kohteen eteläpuolella on metsäautotie, joka johtaa kohteen länsipuolella olevalle sähkökeskukselle.
Loivasti länteen laskevassa rinteessä sijaitsee halkaisijaltaan noin 10 metriä oleva pyöreä tervahauta. Maastossa erottuu selkeästi tervahaudan valli, jonka keskellä on halkisijaltaan noin 3 metriä oleva suppilomainen kuoppa. Kuopan syvyys on noin 140 cm. Vallissa ei erotu juoksutusränniä.

Varkaanniemi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Jyrkkärinteisen mäen itärinteessä sijaitseva tervahauta, joka on puuston ja aluskasvillisuuden peitossa ja siksi vaikea erottaa maastossa. Mäen alarinteeseen tehty tervahauta on suppilomainen ja sen keskellä sijaitsee matala, pohja-alaltaan neliö kuopanne, joka on kooltaan noin 150x150 cm ja syvyydeltään 40 cm. Hautaa kiertävä valli on leveydeltään 2,5-3 m ja korkeudeltaan 80-100 cm. Tervahaudan keskustasta on kaivettu rinteen viettosuuntaa noudattava, noin 5 m:n pituinen ja 40-50 cm:n levyinen koillinen-lounas -suuntainen matala oja haudan vallirakenteen läpi.

Osolahti (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen Osolahden itärannalla länteen voimakkaasti viettävän mäen päällä. Kyseessä on I maailmansodan aikainen, ns. Kymijokilinjaan kuulunut puolustusasema, jolta on suora näkymä joelle. Tuliasemasta on maastossa jäljellä halkaisijaltaan 6 m:n kokoinen suppilomainen kuoppa, jolla on syvyyttä 2 metriä. Kuopan itäsivustalla on luode-kaakko -suuntainen maavalli, jolla on pituutta kymmenisen metriä, korkeutta 0.5-1 m ja leveyttä 2-3 m. Aseman keskustassa olevan kuopan kaakkoispuolelle on tehty tasaleveä ojamainen kaivanto, joka kulkee samansuuntaisena vallin kanssa aseman maanpuoleisella sivustalla. Neljän metrin pituinen kaivanto on alaspäin kapeneva ja sillä on leveyttä 2-3 m. Aseman ampumasektori on sijainnut luoteeseen Kymijoelle päin. Sitä rajaavat mäen ylärinteessä neljän metrin pituiset, maan- ja kivensekaiset, vajaan metrin korkuiset matalat vallit.

Lautaro (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Rinteen kapealla terassilla on pyöreä, maahan kaivettu matala kuoppa. Sen halkaisija on noin 5 metriä ja syvyys on kuopan länsireunalla 1 metri ja itäreunalla noin 50 cm. Kuopan ympärille on sen itäreunalle tuotu suuria lohkottuja kiviä. Kivet on mahdollisesti raahattu kivilouhokselta, joka on noin 30 metrin päässä. Kyseessä voi olla jonkinlainen ampuma-asema. Kuopan ympäriltä löydettiin metallinilmaisimella useita hylsyjä.
Kuoppa saattaa liittyä vuoden 1918 sotaan, jolloin punaiset ovat olleet asemissa alueella. Jokelan taistelu käytiin Jokelanjoen rannoilla toukokuussa 1918, minkä jälkeen punaiset vetäytyivät kohti Kotkaa.

Kymijoki Tolkkila (Kulkuväylät)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kouvolan keskustasta noin 3,5 kilometriä etelään Tolkkilan kylässä Kymijoessa. Paikalla on voimakas virtaus ja näkyväisyys vaihtelee vuodenajan, sademäärän ja jäätilanteen mukaan.
Joen pohjassa olevien puisten paalujen kokonaisuus, joka on noin 10 x 30 metrin laajuisella alueella. Joen länsirannan lähellä on paaluja kahdessa rivissä. Joen molemmilla rannoilla on paalurivien jäännöksiä myös maassa.
Paalut ovat ilmeisesti peräisin Venäjän armeijan 1854 Krimin sodan aikana rakentamasta sillasta, jonka keskiosa ollut uivarakenteinen ja rantautumiskohdissa on ollut neljä paalutukiriviä (ks. Reino Hemmilä 2018, Keltist Mylsään - opas Kymijoelle, s. 60-62). Paalut löytyivät jo 1990-luvulla. Sekä joen pohjassa että maassa olevia paaluja on valokuvattu.

Reiskeri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ulkosaaristossa, Itäisen Suomenlahden kansallispuistossa, 9 km Kirkonmaan saaren eteläpuolella Reiskerin saarella sijaitseva kohde. Reiskerillä sijaitsee 50-90 m:n etäisyydellä rannasta kalastajien kausiasutukseen liittyviä rakennejäännöksiä. Neljä kylmämuuratuista kivirakenteista on peräisin ns. tomtingeista ja kaksi kalatuvista. Ks. alakohteet.

Askeri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ulkosaaristossa, Itäisen Suomenlahden kansallispuistossa, 4,5 km Haapasaaresta lounaaseen Askerin saarella sijaitseva kohde. Askerilla sijaitsee 50-90 m:n etäisyydellä rannasta kalastajien kausiasutukseen liittyviä rakennejäännöksiä. Kaksi kylmämuuratuista kivirakenteista on peräisin ns. tomtingeista ja kolme rakennuksen perustuksia. Ks. alakohteet.

Suurisuon ratavartijan tontti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Suurisuon ratavartijan tontti on yksi Savon radan alkuperäisistä. Pituusprofiilissa sen paikalle on merkitty yksinkertainen vahtitupa, ja Senaatin kartastossa vuodelta 1875 tontilla näkyy kolme rakennusta: asuinrakennus lähinnä rataa, ulkorakennus tontin takaosassa sekä toinen ulkorakennus radan toisella puolella. Vuoden 1932 kartassa rakennuksia ei enää näy.
Tontin takaosassa on kivijalka, joka voi olla kuulunut ulkorakennukselle. Kivijalan takana on muutamia aidantolppia sekä piikkilankaa. Maastossa on rakennusjätettä, kuten tiiliä. On mahdollista, että tontilla on myös kellarin jäänteet, mutta ne jäävät kaadettujen puiden alle (puiden juurissa on kiinni tiiltä ja laastia). Tontin kaakkoiskulmassa kasvaa suuri hernepensas sekä angervoja. Kaakkoiskulmassa on myös pieni kivestä rakennettu kävelysilta ojan ylitse.

Tervaharju 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervaharjun koilliskulmalla sijaitsee halkaisijaltaan noin 15 m kokoinen keskussäiliöllinen tervahauta. Tervahauta on suppilomainen, syvyyttä pohjalta vallin laelle on noin kaksi metriä. Haudan ulkoreunan puolelta vallin korkeus on noin 1–1,5 metriä. Leveyttä vallilla on 4–6 metriä. Tervahaudasta ei havaittu halssiaukkoa tai -uraa. Tervahaudan päällä kasvaa eri-ikäistä puustoa ja se on hankalahko erottaa maastossa.

Toittilansuo (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Kiviröykkiöhautoja Toittilansuon luoteisreunalla olevalla kallioisella mäellä Urajärven kaakkoispuolella. Röykkiö a sijaitsee Toittilantieltä lähtevän metsäautotien laidassa, tien eteläpuolella mäen etelärinteessä maapohjalla. Röykkiön halkaisija on neljä metriä. Röykkiö b sijaitsee röykkiöstä a noin 100 metriä koilliseen mäen korkeimmalla kohdalla paljaalla kalliolla. Halkaisijaltaan 4-metrisen röykkiön keskellä on kuoppa.
Inventointi 2022: Röykkiö a (N 6751497 E 470835) sijoittuu noin 10 m tien laidan eteläpuolelle. Röykkiön halkaisija on noin neljä metriä ja sitä peittää sammal- ja heinäkerros. Röykkiön korkeus on hieman alle metri. Röykkiön päällä on paksu laho kanto ja muutamia nuoria mäntyjä. Röykkiö b (N 6751569 E 470914) sijaitsee kallion päällä ja sitä peittää osin sammal ja jäkälä. Röykkiön korkeus on noin 80 cm ja halkaisija noin 4 m. Sen keskellä on noin 80 cm kokoinen ja 40 cm syvyinen kuoppa. Kasvillisuuden alta erottuvien kivien koko on noin 25–50 cm. Röykkiö erottuu selkeästi ympäristöstään.

Kapakkalahti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Metsäalueella Leirinkankaan luoteispuolella, noin 500 metriä lähimmästä painanteesta pohjoiseen löytyi jyrkkäreunainen ja suorakaiteenmuotoinen kaivanto. Kyseessä on itä-länsi-suunnassa 7 metriä pitkä ja 2 metriä leveä kaivanto, jolla on syvyyttä noin 70 senttimetriä. Kaivannon ulkoreunoilla ja erityisesti etelässä oli kookkaita irtokiviä. Keskelle tehdyn kairauksen perusteella 15 senttimetriä paksun karikkeen alta alkoi punertava, karkea sora.
Kyseessä on vastaavanlainen kaivanto kuin Myllykylän Leirinkankaan alueella olevat kookkaimmat telttojen pohjiksi tulkitut kaivannot, joihin muoto myös viittaa.

Myllykylä Puonti 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Peltoaukean ja Myllytien välisestä risteyksestä löytyi halkaisijaltaan 3 metrin kokoinen ja noin 40 senttimetrin korkuinen röykkiö. Kookkaista, halkaisijaltaan noin 50–70 senttimetrin kokoisista luonnonkivistä tehdyssä röykkiössä on kiviä vain yhdessä kerroksessa. Röykkiö sijaitsee pienessä metsäkaistaleessa hiukan yli 20 metriä valtatiestä itään ja noin 15 metriä pellon reunasta pohjoiseen. Röykkiö on tyypiteltävissä yksittäiseksi kaskiröykkiöksi.

Tillinvuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kookas kiviröykkiö Töytärin Tillinvuoren laella. Röykkiö muodostuu kahdesta vierekkäisestä ja suorakaiteenmuotoisesta latomuksesta, jotka menevät osin limittäin. Röykkiö on osin sortunut eteläpäästään. Röykkiön kokonaispituus on 15 metriä, leveys eteläpäässä 5 metriä ja pohjoispäässä 2,5 metriä. Röykkiö on kasattu kookkaista, halkaisijaltaan 50–70 senttimetrin kokoisista luonnonkivistä ja sillä on korkeutta noin 70 senttimetriä. Siinä on 2– 3 kivikertaa. Eteläisempi osa röykkiöstä on selvemmin suorakaiteenmuotoinen.
Vanhojen karttojen mukaan Tillinvuoren laella on sijainnut pieni peltokaista, jonka läheisyydessä röykkiö sijaitsee. Röykkiön ikää tai tarkoitusta ei inventoinnin perusteella ole mahdollista määritellä tarkemmin.

Pyydyssuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee metsässä Mäntlahden kylän alueella Pankkasuontien ja Pyydyssuon välillä.
Tervahauta on säilynyt verrattain hyvin. Valleineen sen halkaisija on noin 5 metriä. Vallien paksuus on noin 2 m. Poistokanavaa ei ole havaittavissa. Vallien päällä kasvaa mäntyjä.
Alueella on hiljattain (v. 2022) tehty metsänharvennusta, mutta tervahaudan alue on säilytetty koskemattomana.

Piikinojansuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Piikinojansuon pohjoislaidalla, etelä-lounaaseen viettävän loivan rinteen alaosassa sijaitseva tervahauta. Metsänkäyttö on rikkonut osittain tervahautaa, mistä johtuen kohteen havaitseminen maastossa on vaikeaa. Hauta on ollut alun perin muodoltaan todennäköisesti pyöreä, ulkolaidoiltaan arvioituna halkaisijaltaan noin 8 metriä. Haudan keskellä on halkaisijaltaan noin 4 metrin ja alle metrin syvyinen painauma. Tervahaudan pohjoislaita ei juuri erotu korkeudessa maanpinnasta, mutta etelä-lounaan laita on noin metrin korkeudella maanpinnasta. Vallissa erottuu heikosti lounaaseen päin laskeva rännikaivanto, joka on arviolta hieman alle metrin leveä ja noin kaksi metriä pitkä. Rännikaivannon kohdalle tehdyssä lapionpistossa havaittiin paksu kerros hiilistä maata.

Lepästensuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Lepästensuon länsilaidalla loivasti itä-kaakkoon laskevassa rinteessä sijaitseva tervahauta. Hauta on muodoltaan pyöreä, maavallillinen kehä ja halkaisijaltaan noin 9–10 metriä. Haudan keskellä on painauma, joka on halkaisijaltaan noin 6 metriä ja metrin syvyinen. Kallioisen ylärinteen puolella valli on alle puolen metriä korkeudella maanpinnasta ja alarinteen puolella noin metrin. Vallissa on havaittavissa matala ja leveä rännikaivanto, joka on noin metrin levyinen ja kolmen metrin pituinen. Ränni laskee kaakkoon. Tervahaudan ympärillä kasvaa nuorehkoa männikköä.

Heikkilä (1000047657) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Nauriskuopparyhmä sijaitsee Heikkilän talon ja vt 15 välisellä kallioisella metsäalueella. Haudat ovat kooltaan 1-1,4x1,9x2,8 m kokoisia ja niiden syvyys vaihtelee metrin molemmin puolin. Nauriskuopat ovat itä-länsisuuntaisia ja ne sijoittuvat noin 13 m pituiselle alueella. Inventoinnin 2023 yhteydessä kahteen nauriskuopista tehtiin lapionpistot, joista paljastui alle 10 cm paksuisen karike-/humuskerroksen alta ruskea kivinen hiekka ja sen alta kallio. Hiekkakerroksen paksuus oli alle 20 cm eikä siinä havaittu huuhtoutumakerrosta.

Kirstukivenmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kirstukivenmäen pohjoislaidalla sijaitseva, osittain vaurioitunut hiilimiilu, joka erottuu maastossa pyöreänä kumpareena. Miilun halkaisija on noin 10 m ja korkeus noin puoli metriä. Inventoinnin yhteydessä miiluun tehtiin lapionpisto, josta paljastui noen mustaksi värjäämää hiekkaa sekä hiilen kappaleita vähintään 25 cm syvyyteen saakka. Hiilimiilun etelälaidan päältä on ajettu metsäkoneella, mikä vaikeutti miilun koon ja muodon tulkintaa.

Vehkovuori (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kideonkalo sijaitsee rakoluolassa Vehkovuoren eteläreunalla, kahden lohkareen välisessä solassa, kaakonpuoleisella reunalla. Onkalon suuaukko on 130 cm korkea ja 160 cm leveä. Suuaukosta noin 1,5 m sisään löytyy kookkaan kideonkalon (kideonkalo A) puolikas luolan katosta. Kideonkalon kontaktipinta rapakivigraniittiin on pegmatiittia. Katossa on kvartsialue (noin 50 x 30 cm), jonka reunoilla näkyy savukvartsin jäänteitä. Savukvartsi on isketty irti.
Luolan pohjalla on halkaisijaltaan noin 12 cm kokoinen moreenimukula, jonka toinen pää on lohjennut pois ja toisessa päässä on iskujälkiä. Kyseessä on iskukivi. Iskukivi valokuvattiin ja jätettiin luolan pohjalle.
Saman lohkareiden välisen solan toisella, länsipuolen reunalla sijaitsee pieni kideonkalo (kideonkalo B), jonka suun halkaisija on 30 cm ja syvyys 60 cm. Kideonkalo sijaitsee noin 5 metrin päässä yllä kuvastusta luolan kideonkalosta. Pienen kideonkalon perällä on jäänteet pois isketystä savukvartsista ja onkalon katossa on pois isketyn kvartsikiteen kanta.
Rakoluolasta 20 metriä etelään havaittiin rapakivilohkareessa pieni kideonkalo (ks. alakohde kideonkalo C), jonka halkaisija on 20 cm ja syvyys 25 cm. Kideonkalossa on kvartsia ja savukvartsia. Onkalon sisäosissa on kasvillisuutta eikä sitä tyhjennetty. Onkalon suulla näkyvissä oleva kvartsialue vaikutti isketyltä.

Suurivuoren luola (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kvartsilouhos sijaitsee Haminan Reitkallissa, Suurivuoren lähes pystysuoralla länsireunalla sijaitsevassa rakoluolassa.
Luola on jyrkän rinteen keskikohdilla, noin 130 m junaratatunnelin suulta pohjoiseen. Kohde on vaikeasti saavutettavissa, mutta sinne pääsee sekä ylä- että alakautta.
Rakoluolan suu on 9 metriä leveä ja syvyys on noin 5 metriä. Korkeutta luolalla on pääosin 1,5–2 m, aivan perällä vähemmän. Perällä on vielä murenevaan rapakiveen syntynyt kapeampi ja matalampi onkalo (syvyys noin 5 metriä), josta aivan kapea osuus menee vielä metrin syvemmälle. Kallioperä on rapakivigraniittia, jonka takia kalliopinta on hyvin hausta ja paikalleen murenevaa.
Rakoluolan seinämissä kallioperä on rapakivigraniittia, mutta luolan keskellä kulkee noin 4 metriä leveä pegmatiittijuoni. Pegmatiittijuonessa on pieniä kideonkaloita, joista on irrotettu kvartsia ja savukvartsia. Pieniä kideonkaloita havaittiin yhteensä 5: 3 kpl halkaisijaltaan 5–10 cm, 2 kpl halkaisijaltaan 20–40 cm. Isoimmissa kideonkaloissa on runsaasti savukvartsin jäänteitä, joihin lukeutuu myös luontaisen kidemuodonmukaisen savukvartsisauvan kanta. Itse vuorikide on irrotettu.
Luolan pohjalla hienon hiekan alue, jossa on nuotiopaikka. Nuotiopaikan vierelle tehdystä pienestä koepistosta (halkaisija vajaa 15 cm) löytyi runsaasti pullolasia ja kaksi savukvartsi-iskosta (ei otettu talteen).

Metsäkylän seuratalo (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Houvanmäellä havaittu kauttaaltaan louhittu kvartsiporfyyrijuoni tulee uudestaan esiin Metsäkylän seuratalon itäpuolella (takana) sijaitsevalla kallioisella mäellä. Juoni kulkee lähes pohjoinen–eteläsuunnassa mäen laen poikki. Kyse on samasta juonesta, johon liittyen on löydetty pohjoisempana sijaitseva louhinnan merkit kohteessa Houvanmäki 2. Tyhjillä välialueilla juoni on joko jääkauden poisrouhimaa tai maaperän peitossa.
Metsäkylän seuratalon louhosalueelta on havaintoja kolmesta eri ryppäästä yli 200 m matkalta (ks. alakohteet):
Pohjoisin rypäs = louhospaikat 1–3
Keskimmäinen rypäs = louhospaikat 4–6
Eteläisin rypäs = louhokset 7–8
Kaikki havainnot ovat turpeen ja kasvillisuuden peitteisyyden takia sporadisia, mutta ne kaikki liittyvät samaan kvartsiporfyyrijuoneen. Metsäkylän seuratalon itäpuolella sijaitseva porfyyrijuoni on käsitettävä yhdeksi laajemmaksi louhosalueeksi.
Kyseessä on kvartsiporfyyriä/porfyyriä oleva juoni, josta on louhittu raaka-ainetta kivikauden esineisiin. Kvartsiporfyyri-iskoksia tunnetaan viereisiltä kivikauden asuinpaikoilta, mutta myös laajemmalta alueelta Kaakkois-Suomessa. Metsänkylän seuratalon keskimmäisestä louhosryppäästä löytyi myös louhittu kvartsijuoni (louhos 4).

Mäyrävuori (1000047804) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kvartsiluohos sijaitsee Mäyrävuorella, Kotka Hurukselan kylässä, Kymijoen Ahvionkoskelta noin 1,7 km itäkaakkoon. Mäyrävuori on Kymijoen itäpuolella, Vartioisvuoren ja Vehkovuoren välissä. Vuoren lounaisreunalla on kalliojyrkänne, jonka alareunassa keskikohdilla on pergamtiitti-intruusio, jonka yhteydessä on kvartsia, savukvartsia ja vähän muskoviittia.
Pegmatiitti-intruusio erottuu seinämän alareunassa pienenä syvänteenä. Sen yläreunassa on kvartsipaljastuma (leveys 150 cm, korkeus 60 cm). Kvartsipaljastuman keskellä on lippa, jonka alla sijaitsevan savukvartsin kohdalta raaka-ainetta on irrotettu. Etualalla turpeen seassa ja moreenin pinnassa on kvartsia, josta suurin osa on pakkasrapauman irrottamia pieniä paloja, mutta myös muutama selvä iskos (ei otettu talteen).
Kohde on pienialainen raaka-aineenhankitapaikka. Paikalla on ollut myös jotain viimeaikaista toimintaa, josta kertovat paikalta löytyvät kaksi puhki ruostunutta emalikattilaa ja vanha lapio.
Kohteesta koilliseen havaittiin myös kaksi muuta pienikokoista pegmatiittionkaloa, mutta niiden yhteydessä ei ollut kvartsia.

Lapjärvi Lappi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Lapjärven kylässä oli 11 veronmaksajaa vuonna 1551 (Karjalan voutikuntien tilejä. Asiakirjat. 5041. Lappeen voutikunnan maakirja ja tilikirja 1551. Kansallisarkisto. s. 9). Kylän vanhimmalle kartalle on merkitty kahdeksan toisistaan erillään olevaa tonttia.
Vanhalle kartalle merkitty tontti. Tontti on nykyään autio. Tontilla on näkyvillä yksi selvä rakennuksen perustus sekä tienpohja,.
Karttalähde:VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:28/1–8. Lapjärvi, numerot 1-3. 1827-1841. Kansallisarkisto.

Mikkola (1000050253) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mikkolantien varressa Iitin Perä-Mankalassa, Kotojärven eteläpuolella Mikkolassa, sijaitsee kuoppa. Kohde sijaitsee noin 13 kilometriä Iitin kirkolta luoteeseen. Tarkempi sijainti on Mikkolantietä noin 1,1 kilometriä kohti Kotojärven Niemenkärkeä ja noin 150 metriä ennen Mikkolantien ja Kotaniementien risteystä. Kohde on heti tien vieressä metsän puolella, Mikkolantien länsipuolella. Kohteen takaa nousee kallio, joka kulkee pohjois-eteläsuuntaisesti, joka tien itäpuolella taittuu itä-länsisuuntaiseksi.
Aivan tien vieressä oleva rakenne on muodoltaan neliö ja sen itä-etelä reuna kulkee aivan tien vieressä, on mahdollista, että jossain vaiheessa tien rakentaminen tai leventäminen on vaikuttanut kuoppaan ja tie on tehty osittain kulkemaan kuopan reunan päälle. Kuoppa on kooltaan noin 3 x 2,3 metriä. Se on syvyydeltään noin 1 metrin. Kuopan pohja maakairattiin, ja kairaus oli tasainen maa, ei havaittavissa pintamaan jälkeen kerroksia. Myöskään varsinaista huuhtoumaa ei pystytty havaitsemaan.
Kuoppaa ei havaittu missään kartta-aineistossa, eikä sen läheisyyteen olla merkitty muita rakennuksia. Viereinen pelto kuitenkin näkyy jo vanhoissa Pitäjänkartoissa vuodelta 1842. Pellot kuuluivat oletettavasti Mankalan tilaan, joka sijaitsi noin reilun kilometrin päässä lännessä Kymijoen varressa, Eskonlahden kohdalla. Nykyisin niillä kohdin on Eskola ja Ruuhala. Mikkolan pelloille ei kuitenkaan ole merkitty meneväksi tietä Mankalasta eikä nykyisen Mikkolantien kohtaan ole merkitty tietä, mikä voisi viitata siihen, että mahdollisesti maakellari on niiltä ajoin ja tehty kauempana tilasta olleita peltoja varten.

Niisikko 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Niisikontien varressa, tien eteläpuoleisella rinteellä, sijaitsee kaksi hiilihautaa. Läntinen hauta, hiilihauta 1, on halkaisijaltaan noin 5 m ja sen syvyys on 60 cm. Inventoinnin (2023) yhteydessä haudan reunaan kaivetusta koekuopasta paljastui kuntan alta noin 30cm paksuinen tumma kerros, joka sisälsi suuria hiilenpaloja.
Hiilihauta 2 sijaitsee edellisestä kohteesta noin 120 m päässä idässä. Hauta on osittain tuhoutunut, todennäköisesti viereisen Niisikontien rakentamisen yhteydessä. Haudan pohjoisleikkaus oli näkyvissä rinteen seinämässä ja siinä havaittu oli paksuudeltaan noin 30-40 cm.

Hauklamminvuori (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Repoveden kansallispuistossa noin 300 metriä Haulamminvuoren pohjoispuolella. Alue on hiekka/hiekkamoreenipohjaista sammalpeitteistä kuusikkoa. Loivasti etelään viettävässä rinteessä on kuoppa, jonka keskiosa on neliskanttinen, sivun pituus 1,5 metriä. Kuopan syvyys on 1,5 metriä. Kuoppaa kiertää matala ja leveä valli, joka on alarinteen puolella 0,5 metriä korkea ja ylärinteen puolella lähes huomaamaton. Koko rakenteen halkaisija vallin ulkoreunasta mitattuna on noin 10 metriä. Kuoppaan tehdyssä koepistossa paljastui nokista maata. Kyseessä vaikuttaisi olevan rännitön tervahauta, jossa terva on valutettu kuopan pohjalla olleeseen tynnyriin.
Tervahaudan pohjoispuolella on kolme matalaa painannetta. Kaksi niistä ovat vierekkäin ja kolmas noin 10 metriä niiden pohjoispuolella. Painanteet ovat halkaisijaltaan noin 3 metriä ja syvyydeltään puolisen metriä. Painanteet lienevät tervahaudan aikaisia, mutta ei ole selvää mikä niiden funktio on. Vastaavia painanteita inventoinnissa havaittiin Terrilahden tervahaudan (1000007313) vieressä.

Lojulampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Lojukosken eteläpuolella, Hauklammilta Lojukoskeen tulevan puron pohjoispuolisessa rinteessä. Haudan ympäristö on hiekkapohjaista varttunutta sekametsää joka on haudan kohdalla lehtipuuvaltaista.
Tervahaudan keskiosa on suppilomainen ja vallin päältä mitattuna noin 8 metriä leveä ja noin 1,5 metriä syvä. Alarinteen puolella vallit ovat 1,5 metriä korkeat, mutta tasoittuvat ylärinteessä rinteen tasalle. Tervahaudan halkaisija vallien ulkoreunasta mitattuna on noin 14 metriä.
Kyseessä on rännihauta, jonka rännikaivanto on noin 4 metriä pitkä, alle metrin leveä
ja puolisen metriä syvä. Ränni johtaa etelään alarinteeseen.

Järvenkari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Itäisellä Suomenlahdella Haapasaaren eteläpuolella ja Järvenkarin lounaispuolella. Hylyn perä on noin 50 metriä rannasta lounaaseen päin.
Puurunkoisen aluksen hylky, jonka pituus on noin 28 metriä ja leveys 7 metriä. Runko on pohjassa pohjois-eteläsuunnassa siten, että keula osoittaa etelään. Keulan korkeus pohjasta on 1,8 metriä ja perän korkeus 0,5-1,5 metriä. Hylky on tasasaumainen ja rakennettu männystä. Kaaret ovat hentoja, mutta ne ovat tiheässä. Hylyn lähistöllä on kaksi ankkuria, jotka voivat liittyä hylkyyn. Hylyssä on myös ankkuripeli.
Hylky löytyi 1988. Hylkyä dokumentoitiin 1991 ja siitä tehtiin luonnospiirros. Suomen meriarkeologinen seura 3D-mallinsi hylyn 2023.

Toropovanvuoren louhokset 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Laaja louhosalue Toropovanvuoren koillisalueella.

Rääntiö (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Röykkiö sijaitsee Rääntiön saaren länsirannalla. Röykkiö on pohja-alaltaan noin 5 x 6 m ja 1,5 m korkea. Röykkiö on koottu noin 70-90 cm kokoisista, työstämättömistä kivistä.
Röykkiö on kovin sammaloitunut, mikä viittaa sen olevan vanha, mutta inventoinnin puitteissa sen ajoitusta ei pystytty määrittämään. Sijaintinsa perusteella kyseessä ei ole raivausröykkiö. Kohteen funktion ja ajoituksen selvittäminen vaatii laajempaa tutkimusta.

Ruissaaren louhokset 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Ruissaaren etelänpuoleisen rannan tuntumassa. Kallionlaella, polun ympärillä on kivilouhos. Kalliolta löytyy esimerkiksi kivipöytiä sekä runsaasti lohkottuja kiviä. Kallionlaelta kohde jatkuu lounaaseen rantaa kohti, johon on mahdollisesti kuljetettu kiviä. Myös rannassa on louhittuja kiviä, joista löytyy porausjälkiä.

Rivinkangas 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Kavalanjärven lounaispuoleisella lähes tasaisella hiekkakankaalla sijaitsee 3 hiilihautaa noin 230 m matkalla. Kohteet ovat pyöreähköjä, halkaisijaltaan 2,5-4 m kuoppia, syvyydeeltään 40-50 cm. Niitä kiertävät noin 1-1,5 m reunavallit, korkeudeltaan max 20 cm, jotka ovat paikoin selviä, paikoin epäselviä. Kahden hiilihaudan reunavalleihin tehdyistä koepistoista havaittiin inventoinnin yhteydessä selkeä, noin 5 cm vahvuinen podsolimaannos, millä perusteella haudat lienevät runsaasti yli 100 vuoden ikäisiä.

Tyllinjärvi (Asuinpaikat)
Esihistoriallinen; Kohde sijaitsee Tyllinjärven pohjoisrannalla sijaitsevalla pellolla, joka rajautuu koillisessa kivikkoiseen alueeseen. Lounaan suuntaan peltorinne jyrkentyy. Kaakkoon peltoalueen maaperä muuttuu hienojakoisemmaksi (hiesua ja savea) ja peltoalueen jälkeen kaakossa kivikoksi.
Kesannolla olevan lounaaseen viettävän peltoalueen pinnassa havaittiin inventoinnin yhteydessä useilla kohdin palaneen luun kappaleita eläinten käytävien suilla. Sen takia alueelle tehtiin yhteensä 8 koekuoppaa. Kaikissa koekuopissa kyntökerros oli 10-25 cm paksuinen -hiekan, soran, saven ja orgaanisen maan sekainen. Kaakkoisosassa, jossa löytöjä ei koekuopista tullut, maa on kyntökerroksen alla häiriintymätöntä hietaa, hiesua ja savea. Luoteisosassa, josta esihistoriallista asuinpaikkaa osoittavat löydöt ovat, maaperä on kyntökerroksen alla hiekkaa tai soransekaista hiekkaa. Tällä alueella löydöt tulivat pääasiassa kyntökerroksen alapuolisesta kulttuurikerroksesta. Koekuopista talletetut löydöt olivat palanutta luuta, kvartsia ja keramiikkaa.
Kohteen muinaisjäännösrajaus on tehty muinaisjäännöshavaintojen, maaperän ja topografian perusteella, olettaen, että kyseessä on pyyntikulttuuriasuinpaikka.

Alaniitty (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee hakkuuaukiolla, lounaaseen viettävällä rinteellä. Tervahauta on halkaisijaltaan noin 20 m. Haudan halssi osoittaa lounaaseen. Tervahauta on laikutusten vaurioittama.

Kaitaisenniemi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee itään viettävällä hiekkamoreenirinteellä sijaitsevalla muinaisella rantaterassilla, joka on leveydeltään noin 10 m. Terassille tehdystä koekuopasta löytyi noin 15 cm vahvuisen sekoittuneen pintamaakerroksen alta noin 20 cm paksuinen oranssinruskea kerros, jossa oli runsaasti palaneen luun hippuja - ilmeisesti kivikautista kulttuurikerrosta. Noin 20 m säteelle tehdyistä kolmesta koekuopasta ei tullut löytöjä. Mahdollisesti säilynyttä kulttuurikerrosta on jäljellä muutamien kymmenien neliömetrin alalla.
Kohde on suureksi osaksi toisen maailmansodan aikaisten puolustusvarustusten tuhoama ja osa säilyneistä kivikautisista kerroksista sijaitsee taisteluhautojen vallien alla.
Kohteen rajaus on arvioitu topografian ja säilyneiden osien perusteella.

Muhikontie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Muhikontien koillispuolella sijaitsevalla lounaaseen viettävällä rinteellä. Tervahauta on halkaisijaltaan noin 17 m. Kohde on merkitty MML:n karttapohjille.

Juurikkojärvi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Laakea, halkaisijaltaan noin 20 m tervahauta, jonka halssi osoittaa lounaaseen.

Multamäki (1000051213) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Puron länsilaidalla on halkaisijaltaan n. 20 m tervahauta. Halssi osoittaa itään.

Vallanjärvi Tervakangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vallanjärven pohjoispuolella olevalla, loivasti etelään viettävällä hiekkakankaalla sijaitsee 4 vaihtelevan kokoista tervahautaa, hiilikasa sekä 6 muuta kaivantoa.

Lähdelamminkangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Alueella on kaksi tervahautaa, jotka on merkitty peruskarttaan. Tervahaudat näkyvät selvästi Lidar-korkeusmallissa. Kohde on rajattu kartta-aineiston avulla ja kohteelle ei ole tehty maastokäyntiä.
Alueella sijaitsevat kaksi tervahautaa tarkastettiin maastossa vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä. Pohjoisempi tervahaudoista on halkaisijaltaan 15 m ja eteläisempi 18 m. Molempien hautojen halssin suunta on länsilounaaseen. Ks. alakohteet.

Korpela (1000051240) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Noin 190 m päässä kohti etelää Hiiriharjun ja Villasiinpolven kivikautisista asuinpaikoista sijaitsee asumuspainanne, joka on kooltaan n. 4x4 m ja syvyydeltään n. 5 cm. Painanteen keskellä kasvaa kaksi kuusipuuta. Sen eteläiselle
vallille inventoinnin yhteydessä kaivetuista 2:sta koekuopasta löydettiin saviastioiden paloja.
Kahdessa palassa oli kampaleimoja, ja kolmannessa kuoppakoristelua. Läntisemmässä kuopassa havaittiin lisäksi kovaa rautasaosteista anturamaata. Painanne sijaitsee n. 15–20 m korkeudella mpy tasaisella rantatörmällä. Sen ympärillä oli 4
halkaisijoiltaan n. 1,5 x 1,5 m olevia matalia kuopanteita, jotka poikkesivat muuten
tasaisesta maastosta. Luoteisimpaan kuopanteeseen tehtiin koekuoppa, josta ei
tullut löytöjä tai merkkejä kulttuurikerroksesta.
Alueen muinaisjäännösrajaus on tehty maastohavaintojen ja topografian perusteella.

Suuriniemi 1 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde on patteriasema Haminanlahden suulla, Haminan syväsatamaa vastapäätä Suuriniemessä. Kallioisen Kakkuvuoren eteläpuolella on kahden Krimin sodan (1854–1855) aikaisen tykkiaseman jäännökset. Pohjoisemmasta asemasta on näkyvissä yksittäinen noin 2 m leveä länsi–itäsuuntainen valli.

Suuriniemi 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Patteriasema Haminanlahden suulla, Haminan syväsatamaa vastapäätä Suuriniemessä. Kallioisen Kakkuvuoren eteläpuolella on Krimin sodan (1854–1855) aikaisen kahden tykkiaseman jäännökset. Eteläisempi asema Suuriniemen kärjessä sulki yhdessä Suuriniemi 1:n ja Pienen Mustan patteriasemien kanssa Haminanlahden kaakkoisen sisääntuloväylän. Paikalla on näkyvissä neliömäinen, länsipuolelta avoin vallirakenne, joka on kooltaan n. 10 m x 10 m.

Mertavuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Iitissä Mertavuorella olevalla kalliolla n. 100 m korkeuskäyrän kohdalla, kallion kaakkoiskulmassa olevalla kallioniemekkeellä n. 40 m mökkitiestä pohjoiseen. Paikalla on röykkiömäinen kivirakenne, jonka koko on n. 4 x 5 x 1,5 m. Röykkiö on muodoltaan hieman epämääräinen ja sijainniltaan verrattain omituinen pronssikautiselle hautaröykkiölle. Röykkiön keskustassa kasvaa nuorta puustoa, joka on hieman tuhonnut röykkiötä. Röykkiön laitamilla, alemmalla tasolla on lisää kiviä, jotka saattavat olla peräisin röykkiöstä tai vaihtoehtoisesti luontaisesta sortumasta luoteen suunnilta. Kaikki röykkiön kivet ovat kanneltavia. Paikalla ei historiallisilla kartoilla, kuten pitäjänkartalla eikä peruskartoilla ole tunnettua rajaa, joten kyseessä tuskin on rajamerkki.

Soivuori 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Soivuoren etelärinteessä sijaitseva pienien kaskiröykkiöiden kokonaisuus, joka muodostuu 12 yksittäisestä kiviröykkiöstä. Röykkiöt ovat halkaisijaltaan noin 1,5-2 m:n kokoisia ja korkeudeltaan 0,5-1 m. Yksi kohteista on latomusmainen ja pohja-alaltaan muista röykkiöistä poikkeava kivirakenne (alakohde n:o 9).
Röykkiöt on kasattu luonnonkivistä, joiden halkaisija vaihtelee välillä 10-40 cm. Kaskiröykkiöiden alueella on suoritettu metsänhoidollisia toimenpiteitä, joiden seurauksena maasto ja röykkiöt olivat tarkastuksen aikaan runsaan hakkujätteen peitossa. Metsäkoneiden jättämiä jälkiä oli havaittavissa Soivuoren rinteessä, ja muutamat röykkiöt olivat hieman rikkoutuneet metsätöiden yhteydessä siten, että osa rakenteiden kivistä oli siirtynyt pois alkuperäisiltä paikoiltaan. Paikoissa joissa maanpinta oli rikkoutunut, oli useassa kohden havaittavissa puuhiiltä ja nokea.

Pernoontie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Pohja-alaltaan pyöreä ja päältä tasainen, kumpumainen hiilimiilu sijaitsee vanhalle peltoalueelle viettävän rinteen yläosassa. Miilun halkaisija on 6,5 m ja korkeutta sillä on 50-60 cm. Hiilimiilun itäsivustalle on kaivettu kolme halkaisijaltaan noin metrin ja syvyydeltään 30-40 cm:n kokoista pyöreäpohjaista kuoppaa. Miilun luoteissivustalla sijaitsee kaksi vastaavanlaista matalaa kuoppaa.
Miilun lähistöllä sijaitsee yllä mainittujen pienten kuoppien lisäksi kuusi muuta maahan kaivettua kuoppaa, joiden funktionaalinen liittyminen hiilimiiluun on epäselvää. On oletettavaa, että ne liittyvät todennäköisimmin kaskeamiseen/maanviljelyyn ja sadon varastointiin. Ks. alakohteet.

Ahvionkoski (1000007378) (Taide)
Kivikautinen; Maalaus sijaitsee Kymijoen Ahvionkosken itärannalla, vajaa kolme km Kotka-Anjala -tien länsipuolella. Siirtolohkare, jossa kuva sijaitsee on aivan veden rajassa, niemen kärjessä. Päätieltä vie kapea hiekkatie lähes Kymijoen rantaan, jossa maalaus sijaitsee.
Noin 2 m korkean siirtolohkareen pystysuoralla pohjoissivulla, 1,5 m:n korkeudella maanpinnasta, on punavärillä, mahdollisesti punamullalla, piirretty laukkaava hirvi. Kuvion pituus on 20 cm ja se on korkeudeltaan 25 cm. Hirvi laukkaa oikealle, noin länteen. Väri on voimakkaan punainen. Kivipinta kasvaa jäkälää, jota on hieman myös maalauksen reunoilla, muttei muutoin maalauspinnalla.
Ahvionkosken maalaus on lähes identtinen Iitin Konniveden Haukkavuoren laukkaavan hirven kanssa niin kokonsa kuin toteuksensa puolesta. Kyseessä on todennäköisesti moderni jäljennös.

Kiikunjoki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee noin 350 metriä Kiikunsuon länsipuolella. Alueen maaperä on hiekkaa ja tervahaudassa ja sen ympäristössä kasvaa tiheä kuusikko.
Tervahaudan vallin korkeus on 1–1,3 metriä ja leveys 4–5 metriä. Keskellä hautaa on kuoppa, jonka halkaisija on 2 metriä ja syvyys alle metrin. Rännikaivantoa ei inventoinnin yhteydessä havaittu, joten kyseessä on ilmeisesti tervahauta, jossa terva on laskettu keskellä hautaa olevaan keräysastiaan, joka on ollut kuopan kohdalla. Tervahaudan läpimitta vallin ulkoreunasta on noin 13 metriä.

Valkjärvi 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kouvolan Jaalan keskustasta pohjoiseen kohti Mäntyharjua kulkevan, Mäntyharjuntien varressa (länsipuoli) Valkjärven pohjoispuolella. Tervahauta sijaitsee noin 45 metrin päässä Mäntyharjuntiestä länteen. Lähimmillään noin 18 metrin päässä menee metsäautotie tervahaudan ohi kohti luoteeseen. Tervahauta sijaitsee kohti Valkjärveä laskevan rinteen alla, lähes tasaisella.
Tervahauta on pyöreähkö, sisähalkaisijaltaan noin viisi metriä. Tervahaudassa on todella leveät vallit, jopa noin 4 metriä. Ei näkyvää halssia. Syvyys reilun metrin. Valleista tuli runsaasti hiiltä heti muutaman sentin paksuisen humusmaan alla. Kai-raaminen ei onnistunut jäisen maan takia, mutta hiiltä näytti jatkuvan ainakin kymmenen senttiä. Tervahaudan pohjaa ei pystytty kairaamaan. Ei näkyvää huuhtoumaa. Tervahaudan ympärillä ei näy tervahautaan liittyviä kuoppia.

Valkjärvi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kouvolan Jaalan keskustasta pohjoiseen kohti Mäntyharjua kulkevan, Mäntyharjuntien varressa (länsipuoli) Valkjärven pohjoispuolella. Tervahauta sijaitsee noin 25 metrin päässä Mäntyharjuntiestä länteen nousevalla rinteellä.
Tervahauta on pyöreähkö, sisähalkaisijaltaan noin neljä metriä. Tervahaudassa on leveää valli sen alarinteen puolella, noin 2 metriä. Nousevaa rinnettä vasten, tervahaudan pohjoispuolella ei vallia ollut nähtävissä. Ei näkyvää halssia. Syvyys reilun metrin. Valleista ja pohjalta tuli runsaasti hiiltä heti muutaman sentin paksuisen humusmaan alla. Kairaaminen ei onnistunut jäisen maan takia, mutta hiiltä näytti jatkuvan ainakin kymmenen senttiä. Ei näkyvää huuhtoumaa. Tervahaudan ympärillä on näkyvillä joitain pienempiä kuoppia, jotka voisivat mahdollisesti olla ilmanotto kuoppia tai ihan vain pienten puiden kannon paikkoja.

Kotola (1000053791) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohteesta on tehty Ilppari-ilmoitus (viranomaiskäyttöön ILM26559). Hiekkakuopasta kerrotaan löytyneen vuosikymmenten aikana runsaasti kivikauteen viittavia löytöjä, kuten kampakeramiikkaa. Läheisyydessä sijaitsee runsaasti muita kivikautisia kohteita. Läheinen hiekkakuoppa on laajentuessaan todennäköisesti tuhonnut ainakin osan kohteesta.
Keväällä 2024 kohdetta tarkastettiin koekuopittamalla, mutta tällöin havaittiin vain hiekkakuopan eteläpuolelta pala kampakeramiikkaa. Kohteen laajuutta ei pystytty selvittämään ja mikäli alueelle suunnitellaan muuttuvaa maankäyttöä tai hiekkakuopan käyttö jatkuu, tulee alueelle tehdä tarkemmat koekaivaukset.

Mustaviiri (Kultti- ja tarinapaikat)
Keskiaikainen; Jatulintarha sijaitsee kaukaisen Mustaviirin ulkosaaren pohjoisrannalla tasaisella kalliolla. Jatulintarhan läpimitta on 11–12 m. Tarha on 12-kehäinen, rakennettu 10–45 cm:n läpimittaisista kivistä.
Kyseessä on Kymenlaakson saariston komein ja toistaiseksi hyvin säilynyt jatulintarha, joskin joutunut ilmeisesti 1980-luvun alkupuolella ilkivallan kohteeksi ja 1985 luontokartoittajien "restauroima" (ks. Lisätiedot). Saaren korkeimmalla kohdalla on myös laaja pirunpelto.

Möhkö-Matti (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-visualisoinnissa selvästi erottuva kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Möhkö-Matti 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-visualisoinnissa erottuva kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Möhkö-Matti 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-visualisoinnissa selvästi erottuva kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Hytöstenniemi (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-visualisoinnissa selvästi erottuva kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Salmensuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-visualisoinnissa selvästi erottuva, maastossa tarkastamaton kohde.

Virtasenharju (Työ- ja valmistuspaikat)

Mustalamminsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mustalammesta n. 530 metriä luoteeseen sijaitsee tervahauta tiheän kuusikon keskellä. Tervahauta on rakenteeltaan suppilomainen, halkaisija 15 metriä ja syvyys 3 – 4 metriä. Vallit ovat jyrkät ja leveät, leveys noin 9 metriä. Tervahaudassa ei havaittu inventoinnissa halssia.

Sitikkaniemi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Halssiton tervahauta Sitikkaniemen ja Myllyojan risteyksessä. Tervahauta on halkaisjaltaan noin 10 m, syvyydeltään 2 m. Valleihin tehdyissä lapionpistoissa havaittiin vuonna 2023 suoritetussa inventoinnissa hiiltä.

Heinäsuo (1000055446) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Laakea tervahauta sijaitsee Anhavaistenkankaan itäosassa. Sen halkaisija on noin 13 m, syvyys 2 m ja vallien leveys 2,5 m. Tervahaudan halssi on kohti etelää ja on noin 5 m pitkä.

Anhavaistentie (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde muodostuu kahdesta vierekkäisestä tervahaudasta, jotka sijaitsevat Anhavaistentien varrella olevan suuren hiekanottokuopan lähistöllä. Isompi tervahauta (N 6751689 E 471966) on halkaisijaltaan 12 metriä ja syvyydeltään 2 metriä. Halssin vallit ovat kooltaan 4 metriä. Pienempi tervahauta (N 6751697 E 471977) on halssiton ja syvyydeltään 1.5 metriä. Halkaisija n. 8 metriä.

Kortemurronsuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Pohja-alaltaan pyöreä, halkaisijaltaan noin 7 m hiilimiilu. Kohde muistuttaa tervahautaa, mutta siinä ei ole halssia, eikä selkeitä valleja. Rakenteen korkeus on noin 0,6 m. Rakennetta ympäröi oja. Kairauksessa todettiin hiilikerros, joka ulottuu noin 30 cm syvyyteen rakenteen pinnasta. Kohde sijaitsee voimajohtolinjan alla, noin 5 m länteen metsäautotiestä.

Aittariutat 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Halkaisijaltaan noin 13 metriä leveä tervahauta, jota ympäröi oja. Pyöreä hauta kohoaa
ympäröivästä maastosta noin metrin korkeuteen. Kairauksessa havaittiin yli 40 cm syvyyteen
hiiliä. Hautaa ympäröi noin metrin levyinen oja. Oja mukaan luettuna rakenteen
kokonaishalkaisija on noin 20 metriä. Paikalla maasto laskee idän suuntaan. Länsipuolella on
metsäautotie. Paikalla kasvaa sekametsää.

Aittariutat 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Paikalla on pyöreä halkaisijaltaan noin 12 metrinen hiilihauta. Kohdetta ympäröi noin 0,2 metriä
syvä oja. Hauta kohoaa vajaan metrin korkeuteen ympäristöstään. Kohde sijaitsee
voimajohtolinjan alapuolella.

Aittariutat 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Paikalla on pyöreä halkaisijaltaan noin 9 metrinen hiilihauta. Kohdetta ympäröi noin 0,2 metriä
syvä oja. Hauta kohoaa noin 0,3 metrin korkeuteen ympäristöstään. Kohde sijaitsee
voimajohtolinjan alapuolella. Paikalla kasvaa katajia.

Katajaluoto 2 (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Pienialainen louhos sijaitsee rannan tuntumassa Katajaluodon koillisosassa. Avolouhoksen länsipuolella niittymäisellä alueella on yksi rakennuksen perustus, joka koostuu kivistä ja maasta. Louhos liittynee alueen muuhun tunnettuun louhostoimintaan noin vuosien 1700-1900 väliselle ajalle. Rakennuksen perustus voi olla saman aikainen. Kohde löytyi saaren eteläosan mahdollisen hautapaikan tarkastuksessa (Katajaluoto 1).

Itäkirkonkylä (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajakivi sijaitsee n. 50 m päässä Pyhtää-Vastila maantiestä länteen, pienen metsätien varrella. Kivi on noin metrin korkuinen, 35 x 35 cm kokoinen, päähän kapeneva punagraniittinen pystykivi. Sen metsätien puoleiseen sivuun on hakattu nimi J. Silvo kaunokirjaimin ja nimen alapuolelle on hakattu vuosiluku 1891.

Strukan sulku (Kulkuväylät)
Historiallinen; Strukan (Rukan) sulussa on yksi sulkukammio, joka on 40 m pitkä ja 7 m leveä. Laivojen syväys on 1,5 m. Sulun seinät on rakennettu suorakaiteen muotoisista lohkotuista kivistä, portit ovat olleet puuta ja käsikäyttöiset.
Paikalla olevan opastaulun mukaan sulku on rakennettu vuonna 1903 paikalla aiemmin olleen uittorännin paikalle. Ainutlaatuiseksi merisuluksi paikan tekee sen käsikäyttöiset sulkulaitteet – Suomessa ei enää ole muita vastaavia.
Sulkulaite on edelleen veneilijöiden käytössä. Sulun portteja ja metalliosia on uusittu ja kunnostettu useasti, viimeksi 2010-luvulla. Sulun kohdalta pääsee kävellen joen länsirannalle. Joessa sulun länsipuolella on useita patorakenteita sekä pieni käytössä oleva vesivoimala. Joen rannoilla on näkyvissä useita raakkukasoja, jotka ovat peräisin ilmeisesti uoman perkaamisesta.

Husula (Bocksböle) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Husulan vanha kylätontti sijaitsee Haminan kaupungista noin 3,5 km pohjoisluoteeseen, aivan Lappeenrannantien länsipuolella, Husulanjoen pohjoisrannalla, maantien halkaisemalla matalalla moreenikohoumalla. Husulan kylätontista muutamia satoja metrejä länteen, peltojen ympäröimillä kumpareilla, ovat sijainneet samaan jakokuntaan, ja alkujaan myös samaan kylään kuuluneet Husupyölin ja Husupyöli-Pyölin kylät. Kylät mainitaan v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Husulan seudun asutuksen oletetaan kuitenkin olevan vielä vanhempaa perua kuin 1200- ja 1300-luvuilla tapahtunut uudisasutus (Rosén 1936:216).
Vuoden 1539 verokirjassa mainitaan Vehkalahdella olevan ”viisi flöteveromiestä, jotka ovat vanhaa rälssiä”. Nimistä päätellen pitäjän silloiseen hienostoon kuuluneiden sopimusveromiesten joukossa oli myös husulalainen Niilo Roland. Mahdollisesti Saksasta lähtöisin ollut Roland oli myöhempien knaappisukujen, Pilhjertojen ja Brandstakojen kantaisiä. Niilo Rolandin veli, niin ikään Husulassa asunut Jöns Roland eli Bock esiintyy myös kylän vanhassa nimessä Bocksböle. Vuoden 1551 maakirjaan on merkitty tietoja ainoastaan veroja maksaneen peruutetun rälssin osalta, jolloin Husulan 3 taloa jakoivat 1 ½ kokoveroa. Husula kuului todennäköisesti samaan nautakuntaan Salmenkylän, Kolsilan ja Myllykylän kanssa. (Rosén 1936:161, 167, 191, 209.)
Husulan kylätontilla on nykyisin väljästi rakennettuja omakotitaloja suurine piha-alueineen sekä Vehkalahden vanha kotiseutumuseo. Kylätontin kaakkoisosa, urheilukentälle laskeva rinne, on täysin rakentamaton.

Husupyöli (Husuböle) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Husupyölin vanha kylätontti sijaitsee Haminan kaupungista noin 3,5 km pohjoisluoteeseen, aivan Sippolantien itäpuolella, Husulanjoen pohjoisrannalla, matalalla peltojen ympäröimällä moreenikohoumalla. Husupyölin kylätontista muutamia satoja metrejä itään, ovat sijainneet samaan jakokuntaan, ja alkujaan myös samaan kylään kuuluneet Husupyöli-Pyölin ja Husulan kylät. Kylät mainitaan v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Husulan seudun asutuksen oletetaan kuitenkin olevan vielä vanhempaa perua kuin 1200- ja 1300-luvuilla tapahtunut uudisasutus (Rosén 1936:216).
Vuoden 1551 maakirjaan on merkitty tietoja ainoastaan veroja maksaneen peruutetun rälssin osalta, jolloin Husulan (käsittää Husulan, Husupyölin ja Husupyöli-Pyölin) 3 taloa jakoivat 1 ½ kokoveroa. Husula-Husupyöli kuului todennäköisesti samaan nautakuntaan Salmenkylän, Kolsilan ja Myllykylän kanssa. (Rosén 1936:191,209.)
Husupyölin kylätontilla on nykyisin väljästi rakennettuja omakotitaloja piha-alueineen, pieni osa tontista on peltona. Rakennusten välissä on rakentamattomina säilyneitä alueita.

Husupyöli-Pyöli (Böle) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Husupyöli-Pyölin vanha kylätontti sijaitsee Haminan kaupungista noin 3,5 km pohjoisluoteeseen, aivan Sippolantien ja Lappeenrannantien välissä, Husulanjoen pohjoisrannalla, matalalla maantien halkaisemalla moreenikohoumalla. Husupyölin kylätontista muutamia satoja metrejä länteen ja itään, ovat sijainneet samaan jakokuntaan, ja alkujaan myös samaan kylään kuuluneet Husupyölin ja Husulan kylät. Kylät mainitaan v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076), jossa määritellään Suur-Vehkalahden länsi- ja eteläosan kylien välisiä rajoja. Husulan seudun asutuksen oletetaan kuitenkin olevan vielä vanhempaa perua kuin 1200- ja 1300-luvuilla tapahtunut uudisasutus (Rosén 1936:216).
Vuoden 1551 maakirjaan on merkitty tietoja ainoastaan veroja maksaneen peruutetun rälssin osalta, jolloin Husulan (käsittää Husulan, Husupyölin ja Husupyöli-Pyölin) 3 taloa jakoivat 1 ½ kokoveroa. Husula-Husupyöli kuului todennäköisesti samaan nautakuntaan Salmenkylän, Kolsilan ja Myllykylän kanssa. (Rosén 1936:191,209.)
Husupyölin kylätontilla on nykyisin väljästi rakennettuja omakotitaloja ulkorakennuksineen ja piha-alueineen. Rakennusten välissä ja tontin itäosassa on rakentamattomina säilyneitä alueita.

Ihamaa (Ihaxama) Pakkanen (Asuinpaikat)
Tontit ovat edelleen asuttuja, mutta väljästi rakennettuja; rakennukset ovat maatilojen talouskeskuksiin kuuluvia asuin- ja piharakennuksia. Rakentamattomilla sekä nykyisin
peltona olevilla kylätonttien osilla on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Myllykylä (Kvarnby) Jaakkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Myllykylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet Vehkajärvestä Kirkkojärveen laskevan Vehkajoen rannoilla, Lappeenrannantien itäpuolella. Kylän syntyyn vaikuttaneita tekijöitä ovat arvatenkin olleet edullinen sijainti Kirkkojärvelle ja rannikolle johtavan vesireitin varrella sekä hyvät myllynpaikat, joiden mukaan kylä on saanut nimensäkin.
Myllykylän vanhin pysyvä asutus syntyi ilmeisesti 1200- ja 1300-lukujen järjestelmällisen ruotsalaisen uudisasutuksen tuloksena. Suomalaisperäiset nimet näyttävät täälläkin esiintyvän hieman kauempana vanhasta Myllykosken liepeillä sijainneesta kyläkeskuksesta. Väestö ja kylät ovat kuitenkin suomalaistuneet viimeistään 1500-luvulle tultaessa. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vasta v. 1551 maakirjassa, johon Myllykylästä on merkitty 14 taloa. Myllykylän asutuskehitys katkesi 1500-luvun lopun sotavuosien ja sotaa seuranneiden koettelemusten aiheuttamaan autioitumiseen. Kylmilleen jätetyt tilat yhdistettiin 1600-luvulle tultaessa vähitellen kahdeksi suurviljelmäksi, joita viljelivät herraskaiset omistajat. Toisesta tilasta tuli myöhemmin puustelli eli upserin virkatalo, ja toinen muuttui vaihtuvien omistajasukujen hallitsemaksi kartanoksi. (Korhonen 1981:408; Rosén 1936:114-115.)
Myllykylän Jaakkolan kylätontti on edelleen osittain asuttu. Paikan rakennuskanta on melko vanhaa, joten asutulla tontilla voi olla säilynyt myös merkkejä vanhemmasta asutuksesta. Tosin ainakin osa tontista on kalliopohjalla, ja näillä kohdin ei vanhoja kerrostumia ole säilynyt. Tontin itäpuolella on ollut myös pienen kallioisen kummun päällä rakennuksia. Näistä on nykyisin jäljellä enää raivattuja kivikasoja sekä kallion päälle jäänyttä tiilimurskaa. Kyseisellä alueella ei ole säilynyt merkkejä vanhemmasta asutuksesta. Tonttien pohjoispuolella oleva metsä on ollut osittain peltona tai niittynä. Alueella ei ole havaittavissa rakenteita.
Kohteen rajaus on tarkistettu 2017 maastokäynnillä.

Vilniemi (Villnäs) Suomalainen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilniemen vanhat kylätontit ovat sijainneet nykyisen Hamina kaupungin kaakkoispuolella, kapean etelään avautuvan Kylänlahden pohjukassa. Kuninkaantie ohittaa Vilniemen kylän noin 2,5 km sen pohjoispuolella.
Vilniemen asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Kylässä oli v. 1551 seitsemän taloa, ja veroluettelojen mukaan karjatalous tuotti erityisen hyvin. Kylä kärsi 1570-luvulla venäläisten ryöstöretkistä, jolloin kaksi kylän tiloista autioitui. Lisäksi kolme Vilniemen isännistä luopui jostakin syystä maistaan v. 1583, ja kylä tyhjeni yhtä taloa lukuun ottamatta. Matti Heikinpoika Lavosen perikunta asui kylää yksin seuraavat viisi vuosikymmentä. Seudulle haettiin aktiivisesti asukkaita kruunun toimesta, ja 1630-luvulla kylään siirtyikin kaksi uutta tilallista. (Korhonen 1981:369-370.)
1600-luvun lopulla Vilniemessä asui jo saman verran väkeä kuin edellisellä vuosisadalla parhaimmillaan. Vanhoina autioina Vilniemen tilat olivat kuitenkin ns. kruununtiloja, jotka voitiin luovuttaa tarvittaessa sotalaitoksen käyttöön. Vilniemen kahdesta kantatilasta tehtiinkin upseerin virkataloja eli puustelleja 1680-luvulla. Kun vielä Poitsilan kartanon pieni sivutila Vilniemessä siirtyi 1690-luvulla Sommarin upseerisuvulle, muuttui kylä herrasväen, erityisesti upseerien hallitsemaksi. Kun Vehkalahti joutui Venäjän yhteyteen, romutettiin virkatalojärjestelmä 1740-luvulla. Puustellit eivät kuitenkaan palautuneet talonpoikaiseen omistuksen, vaan ne liitettiin kahden talonpoikaistilan lailla Vilniemen kartanoon, jonka ytimenä toimi siis Poitsilan pieni rälssitila, Mukala. (Korhonen 1981:370-371.)
Vilniemen vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Kylänpaikalla on teiden halkoma, melko väljästi rakennettu omakotitaloalue. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten väleissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vilniemi (Villnäs) Lavonen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilniemen vanhat kylätontit ovat sijainneet nykyisen Hamina kaupungin kaakkoispuolella, kapean etelään avautuvan Kylänlahden pohjukassa. Kuninkaantie ohittaa Vilniemen kylän noin 2,5 km sen pohjoispuolella.
Vilniemen asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Kylässä oli v. 1551 seitsemän taloa, ja veroluettelojen mukaan karjatalous tuotti erityisen hyvin. Kylä kärsi 1570-luvulla venäläisten ryöstöretkistä, jolloin kaksi kylän tiloista autioitui. Lisäksi kolme Vilniemen isännistä luopui jostakin syystä maistaan v. 1583, ja kylä tyhjeni yhtä taloa lukuun ottamatta. Matti Heikinpoika Lavosen perikunta asui kylää yksin seuraavat viisi vuosikymmentä. Seudulle haettiin aktiivisesti asukkaita kruunun toimesta, ja 1630-luvulla kylään siirtyikin kaksi uutta tilallista. (Korhonen 1981:369-370.)
1600-luvun lopulla Vilniemessä asui jo saman verran väkeä kuin edellisellä vuosisadalla parhaimmillaan. Vanhoina autioina Vilniemen tilat olivat kuitenkin ns. kruununtiloja, jotka voitiin luovuttaa tarvittaessa sotalaitoksen käyttöön. Vilniemen kahdesta kantatilasta tehtiinkin upseerin virkataloja eli puustelleja 1680-luvulla. Kun vielä Poitsilan kartanon pieni sivutila Vilniemessä siirtyi 1690-luvulla Sommarin upseerisuvulle, muuttui kylä herrasväen, erityisesti upseerien hallitsemaksi. Kun Vehkalahti joutui Venäjän yhteyteen, romutettiin virkatalojärjestelmä 1740-luvulla. Puustellit eivät kuitenkaan palautuneet talonpoikaiseen omistuksen, vaan ne liitettiin kahden talonpoikaistilan lailla Vilniemen kartanoon, jonka ytimenä toimi siis Poitsilan pieni rälssitila, Mukala. (Korhonen 1981:370-371.)
Vilniemen vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Kylänpaikalla on teiden halkoma, melko väljästi rakennettu omakotitaloalue. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten väleissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vilniemi (Villnäs) Muuri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilniemen vanhat kylätontit ovat sijainneet nykyisen Hamina kaupungin kaakkoispuolella, kapean etelään avautuvan Kylänlahden pohjukassa. Kuninkaantie ohittaa Vilniemen kylän noin 2,5 km sen pohjoispuolella.
Vilniemen asutus oli jo vakiintunutta, kun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Erik Akselinpoika Tottin v. 1458 peräisin olevassa rajanvahvistustuomiossa (FMU 3076). Kylässä oli v. 1551 seitsemän taloa, ja veroluettelojen mukaan karjatalous tuotti erityisen hyvin. Kylä kärsi 1570-luvulla venäläisten ryöstöretkistä, jolloin kaksi kylän tiloista autioitui. Lisäksi kolme Vilniemen isännistä luopui jostakin syystä maistaan v. 1583, ja kylä tyhjeni yhtä taloa lukuun ottamatta. Matti Heikinpoika Lavosen perikunta asui kylää yksin seuraavat viisi vuosikymmentä. Seudulle haettiin aktiivisesti asukkaita kruunun toimesta, ja 1630-luvulla kylään siirtyikin kaksi uutta tilallista. (Korhonen 1981:369-370.)
1600-luvun lopulla Vilniemessä asui jo saman verran väkeä kuin edellisellä vuosisadalla parhaimmillaan. Vanhoina autioina Vilniemen tilat olivat kuitenkin ns. kruununtiloja, jotka voitiin luovuttaa tarvittaessa sotalaitoksen käyttöön. Vilniemen kahdesta kantatilasta tehtiinkin upseerin virkataloja eli puustelleja 1680-luvulla. Kun vielä Poitsilan kartanon pieni sivutila Vilniemessä siirtyi 1690-luvulla Sommarin upseerisuvulle, muuttui kylä herrasväen, erityisesti upseerien hallitsemaksi. Kun Vehkalahti joutui Venäjän yhteyteen, romutettiin virkatalojärjestelmä 1740-luvulla. Puustellit eivät kuitenkaan palautuneet talonpoikaiseen omistuksen, vaan ne liitettiin kahden talonpoikaistilan lailla Vilniemen kartanoon, jonka ytimenä toimi siis Poitsilan pieni rälssitila, Mukala. (Korhonen 1981:370-371.)
Vilniemen vanhat kylätontit ovat edelleen asuttuja. Kylänpaikalla on teiden halkoma, melko väljästi rakennettu omakotitaloalue. Rakentamattomilla piha-alueilla ja rakennusten väleissä on saattanut säilyä aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vilniemi (Villnäs) Silvo (Asuinpaikat)

Kaunissaari Härkälampi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kiviaita sijaitsee Kaunissaaren kylän luoteispuolella ja Leppäniemeen vievän metsätien koillispuolella kuusia kasvavassa metsässä. Sammalen peitossa olevan kylmämuuratun kiviaidan leveys on 1–1,5 metriä ja korkeus 0,5–1 metriä. Aidan päällä kasvaa arviolta reilusti alle sata vuotiasta puustoa, järeitä kuusia kasvaa aivan aidassa kiinni. Kiviaita liittyy mitä ilmeisemmin vuoden 1967 peruskartalla esitettyihin peltoihin.
Laserkeilausaineiston perusteella ko. kiviaidan itäpuolella on useita muitakin pohjois-eteläsuuntaisia kiviaitoja. Näitä aitoja ei ole merkattu vuoden 1967 peruskarttaan, mutta ne sijaitsevat kiinteistörajoilla. Aitoja ei ole kartoitettu maastossa.
Härkälammen kiviaidat ovat paikoitellen varsin näyttäviä ja kertovat alueen elinkeinohistoriasta.

Kaunissaari Tyni (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kaunissaaren kylässä Verkkoniemen tyvessä Pien- ja Suurilahden välissä. Kaunissaaressa on 1500-luvun puolivälin tienoilla ollut kolme taloa, jotka vähenivät vuosisadan loppupuolella kahteen. Kaunissaaren kantatiloja olivat Tyni, Jaakkola ja Korppas. Tyni kuului aluksi Pyhtään kirkolle, mutta Kustaa Vaasa perutti sen myöhemmin kruunulle. Tila kärsi autioitumisista 1500-luvun lopulta lähtien. Se kuului 1600-luvun puolivälissä aluksi kenraalimajuri Arvid Forbusin ja myöhemmin luutnantti Arvid Sveninpojan rälssiin. Tila palautui 1660-luvulla kruunulle ja siitä tuli ratsutilan aputila. Jaakkola ja Korppas olivat myös Pyhtään kirkon tiloja, mutta ne jätettiin autioina määräjakoislaitoksen ulkopuolelle.
Kaunissaaren kylätontti paikannettiin vuoden 1777 kartan (Jönströms) perusteella. Kylässä on tuolloin ollut kuusi taloa. Vanha kylänpaikka sijoittuu nykyisin tiiviisti rakennettuun Kaunissaaren kylään.

Ala-Pihlaja (Nederpijhla by) Aatola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ala-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahden pohjois- ja länsirannalla, molemmin puolin Pihlajanjokea. Alapihlaja mainitaan Pijhilaby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa. Kylässä oli tuolloin kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kimoinen, Kaukiain ja Haili –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Virolahden ensimmäinen keskus v. 1336 peräisin olevassa asiakirjassa mainittu civitas on historiallisen lähdeaineiston perusteella sijoitettu Ala-Pihlajan ja Haililan kylien alueelle On oletettu, että Virolahdella sijainnut Munkkiniemi –niminen kartano olisi toiminut myös Viipurin linnaläänin hallintokartanona 1300-luvulla. Munkkiniemen kartano on ilmeisesti käsittänyt Hailin ja Ala-Pihlajan kylässä sijainneen Kimosen tilan. Koivuniemen kylä on saattanut myös kuulua samaan kokonaisuuteen. (Kaukiainen 1970:63-64; Suhonen 2006:4,6-8).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ala-Pihlajan kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Ala-Pihlaja (Nederpijhla by) Värri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ala-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahden pohjois- ja länsirannalla, molemmin puolin Pihlajanjokea. Alapihlaja mainitaan Pijhilaby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa. Kylässä oli tuolloin kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kimoinen, Kaukiain ja Haili –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Virolahden ensimmäinen keskus v. 1336 peräisin olevassa asiakirjassa mainittu civitas on historiallisen lähdeaineiston perusteella sijoitettu Ala-Pihlajan ja Haililan kylien alueelle On oletettu, että Virolahdella sijainnut Munkkiniemi –niminen kartano olisi toiminut myös Viipurin linnaläänin hallintokartanona 1300-luvulla. Munkkiniemen kartano on ilmeisesti käsittänyt Hailin ja Ala-Pihlajan kylässä sijainneen Kimosen tilan. Koivuniemen kylä on saattanut myös kuulua samaan kokonaisuuteen. (Kaukiainen 1970:63-64; Suhonen 2006:4,6-8).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ala-Pihlajan kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Eerikkälä (Kattelby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Eerikkälän kylän talot ovat sijainneet Porolahden kaakkoisrannalla, nykyisen Virolahden kirkonkylän lounaispuolella. Eerikkälä luettiin 1540-luvulla Rännäsen/Kattilan kylään, joka kuului Taipaleen nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 10 (Kaukiainen 1970:86,95). Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Eerikkälässä on kaksi taloa.
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Eerikkälän kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Hellä (Helgeby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hellän kylän talot ovat sijainneet Rautalanselän itärannalla, Vaalimaanjoesta noin 2 km länteen. Hellä ja läheinen Hämeenkylä luettiin 1540-luvulla Vaalimaan nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 7. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Hellässä on neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Iitiä (tai Liikiä), Tuufva ja Virolainen -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:86,95.)
Vuonna 1370 turkulainen kanikki Henrik Vinandinpoika lahjoitti Turun tuomiokirkolle uudisasutuksen ("coloni") Vaalimaan kylästä Virolahdelta. Tästä tilasta ei ole myöhempiä tietoja eikä sen sijaintia tunneta. On esitetty, että Hellä – Helgeby eli Pyhäkylä –nimi pohjautuisi tuomiokirkolle lahjoitettuun tilaan, tai jopa että Virolahden pitäjän ensimmäinen keskus olisi 1300-luvulla sijainnut samoilla seuduilla. (Kaukiainen 1970:66.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Hellän kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Häppilä (Häppäle by) Ollinmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Häppilän kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, Pyölinjoen länsirannalla. Häppilä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Dals (Talsi), Värri, Posso ja Häsä –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Häppilän kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Häppilä (Häppäle by) Tompurinmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Häppilän kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, Pyölinjoen länsirannalla. Häppilä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Dals (Talsi), Värri, Posso ja Häsä –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Häppilän kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Järvenkylä (Träskeby) Vanhala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Järvenkylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden koillispuolella, aivan Suuren rantatien kupeessa. Järvenkylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Järvenkylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Järvenkylä (Träskeby) Takala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Järvenkylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden koillispuolella, aivan Suuren rantatien kupeessa. Järvenkylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Järvenkylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Takalan alueelle on merkitty asutusta vasta 1800-luvun kartoissa.

Kattilainen (Kattilais) Kormu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kattilaisten kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, molemmin puolin Pyölinjokea. Kattilaisten kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kattilus –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Kattilaisten kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kattilainen (Kattilais) Jokimäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kattilaisten kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, molemmin puolin Pyölinjokea. Kattilaisten kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kattilus –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Kattilaisten kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kattilainen (Kattilais) Koski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kattilaisten kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, molemmin puolin Pyölinjokea. Kattilaisten kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kattilus –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Kattilaisten kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Klamila (Rykulla/Kallffierd) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Klamilan kylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden luoteisrannalla, Suuren rantatien varrella. Klamila eli Rykulla ja läheiset Koukila, Malmila ja Sydänkylä luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla kylässä asui mm. Glam –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Klamilan vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Koivuniemi (Biercknesby) Anttila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koivuniemen kylän talot ovat sijainneet Porolahden koillisrannalla, nykyisen Virolahden kirkonkylän kupeessa. Koivuniemen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kolme taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Ryting, Joukahainen ja Hurtta –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Koivuniemen kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Rakentamattomilla alueilla on rakennusten kivijalkoja, kiviaitoja ja kellareiden jäännöksiä sekä hylättyjä rakennuksia.

Koivuniemi (Biercknesby) Puustelli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koivuniemen kylän talot ovat sijainneet Porolahden koillisrannalla, nykyisen Virolahden kirkonkylän kupeessa. Koivuniemen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kolme taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Ryting, Joukahainen ja Hurtta –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Koivuniemen kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kotola (Ylikothola by) Värri (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kotolan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Vaalimaanjoen itärannalla. Kotolan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kotoin –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Koitolan kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alue on lähes täyteen rakennettu.

Koukila (Utby/Kallffierd) Kouki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koukilan kylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden luoteisrannalla, Suuren rantatien pohjoispuolella Klamilanlahteen laskevan puron varrella. Koukila eli Utby ja läheiset Klamila, Malmila ja Sydänkylä luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla kylässä asui mm. Dals ja Malm -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970: 86, 95, 102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Koukilan vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, koulu ja urheilukenttä; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Kurkela Kallio (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kurkelan kylän talot ovat sijainneet Virolahden kaakkoisosassa, Vaalimaanjoen ja Kiiskijärven välissä, nykyisellä rajavyöhykkeellä. Kurkelan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin seitsemän taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Eisth, Kurki, Haili, Hesse ja Koski –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Kurkelan vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kurkelantien parantamishankkeen yhteydessä 2019 asuinpaikalla tehtiin koekaivauksia. Tutkimuksissa ei tielinjalla tai sen lähiympäristöstä löytynyt kiinteän muinaisjäännöksen merkkejä. Muinaisjäännösalueen rajausta on tarkistettu tutkimustulosten perusteella.

Länsikylä (Flonckarbohle) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Flonkarböle mainitaan lähteissä 1455 ja 1468 (DF 2963, 3354).
Länsikylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden ja Suuren rantatien pohjoispuolella, levittäytyneinä Pyölinjoen itärannalle. Länsikylä mainitaan Bölleby -nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kahdeksan taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Braskar ja Flonckar –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,101).
Paikallisen perimätiedon mukaan asutusta on ollut myös Pyölinjoen länsirannalla Raskalin/Braskalinmäellä, josta talot siirrettiin pois noin 1856-1857. Alpo Lommin kirjoittaman Pohjakunnan historiakirjan mukaan kasakat olivat Braskalinmäellä kaataneet loput savupiiput 1870-luvulla.
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Länsikylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuonna 2015 koekaivauksissa Mäkelän ja Sillanpään kiinteistöjen kohdalla ei todettu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Malmila (Malmby/Kallffierd) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Malmilan kylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden länsipuolella, Suuresta rantatiestä noin 1 km etelään. Malmila eli Malmby ja läheiset Klamila, Koukila ja Sydänkylä luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla kylässä asui mm. Dals ja Malm –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Malmkilan vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Mattila Taari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Vaalimaanjoen eteläpuolella Vaalimaan ja Kotolan kylien välissä. Mattila luettiin 1540-luvulla Vaalimaan kylään ja nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. (Kaukiainen 1970:86,95,102.) Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Mattilassa on kolme taloa.
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Mattilan Taarin vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pajulahti Puotniemi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pajulahden kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Rautalanselän pohjoisrannalla. Pajulahden kylä mainitaan Paijnenby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kock, Kilpiä, Kärie ja (Kääriä) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Pajulahden kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pajulahti Hurtta (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pajulahden kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Rautalanselän pohjoisrannalla. Pajulahden kylä mainitaan Paijnenby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kock, Kilpiä, Kärie ja (Kääriä) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Pajulahden kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pajulahti Kuokka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pajulahden kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Rautalanselän pohjoisrannalla. Pajulahden kylä mainitaan Paijnenby –nimisenä vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Kock, Kilpiä, Kärie ja (Kääriä) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Pajulahden kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pyterlahden hovi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden kylän talot ovat sijainneet Rautalanselän länsirannalla, Suuren rantatien varrella. Pyterlahden kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin yhdeksän taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Inolainen –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,102).
Pyterlahden hovin nykyinen päärakennus on vuodelta 1692 ja sitä on kunnostettu useasti. Carl Ludvig Engel suunnitteli taloon 1830-luvun lopulla mittavan remontin, josta näkyvimpinä muistoina ovat vanhan puutarhan puolen pylväät ja hiekkakäytävät.

Ravijoki (Raffuio by) Kuokka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen kylän Kuokan ja Kirin talot ovat sijainneet Ravijoenlahden luoteispuolella, Ravijoen länsirannan peltokumpareilla, aivan Suuren rantatien kupeessa. Ravijoki eli Raffio luettiin 1540-luvulla Ravion nautakuntaan. Kijrriby ja Hemmelesby –nimet esiintyvät vuoden 1544 savuluettelossa ja ovat ilmeisesti Ravijoen vanhoja kantataloja. 1550-luvulla Ravijoen ja Ravijärven kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 24. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Ravijoelle on merkitty 13 taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Raija, Kocka (Kuokka) ja Sundia –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ravijoen vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohde koostuu kahdesta erillisestä tonttimaasta. Vuoden 1732 kartassa Kuokan tontille on merkitty kolme taloa. Vuoden 1832 karttaan tälle kohdalle on merkitty nimet Kuokka ja Kiri. Kuokka-nimisen tilan tonttimaa on syntynyt vanhan tonttimaan pohjoispuolelle.
Kylätontin itäreunassa ja sen itäpuolisella pellolla on Salpalinjaan kuuluvia panssariesteitä. Kylämäen itään päin suuntautuville rinteille on 1940-luvulla rakennettu betonibunkkereita, luolia ja juoksuhautoja, jotka ovat todennäköisesti tuhonneet vanhan kylätontin kulttuurikerroksia.

Ravijoki (Raffuio by) Posti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen kylän talot ovat sijainneet Ravijoenlahden luoteispuolella, Ravijoen varren peltokumpareilla, Suuren rantatien lähistöllä. Ravijoki eli Raffio luettiin 1540-luvulla Ravion nautakuntaan. Kijrriby ja Hemmelesby –nimet esiintyvät vuoden 1544 savuluettelossa ja ovat ilmeisesti Ravijoen vanhoja kantataloja. 1550-luvulla Ravijoen ja Ravijärven kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 24. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Ravijoelle on merkitty 13 taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Raija, Kocka (Kuokka) ja Sundia –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ravijoen vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Suuren rantatien eteläpuoliselle alueelle on merkitty asutusta vuoden 1732 karttaan. Tien pohjoispuolen tonttimaa on puolestaan merkitty vuoden 1832 karttaan.
Kylätontin eteläreunassa ja sen eteläpuolisella pellolla on Salpalinjaan kuuluvia panssariesteitä. Kylämäelle on rakennettu 1940-luvulla linnoituslaitteita, jotka ovat todennäköisesti tuhonneet vanhan kylätontin kulttuurikerroksia.

Sydänkylä (Inby/Kallffierd) Keskitalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sydänkylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden luoteisrannalla, Suuren rantatien varrella. Sydänkylä eli Inby ja läheiset Klamila, Malmila ja koukila luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla Inbyn kylässä asui mm. Göck –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:86,95,101.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Sydänkylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Säkäjärvi Metsä-Hytti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Säkäjärven kylän talot ovat sijainneet Virolahden pohjoisosassa, Virojoen ja Onkamaanjoen yhtymäkohdan lounaispuolella. 1550-luvulla Säkäjärven kylän taloluvuksi on merkitty yhdeksän. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Säkäjärvellä on neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Hytti –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Maisema on kuitenkin muuttunut huomattavasti Säkäjärven kuivatuksen seurauksena. Säkäjärven vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Säkäjärvi Mässeli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Säkäjärven kylän talot ovat sijainneet Virolahden pohjoisosassa, Virojoen ja Onkamaanjoen yhtymäkohdan lounaispuolella. 1550-luvulla Säkäjärven kylän taloluvuksi on merkitty yhdeksän. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Säkäjärvellä on neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Hytti –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Säkäjärven vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Tiilikkala Tiilikkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tiilikkalan kylän talot ovat sijainneet nykyisestä Virolahden kuntakeskuksesta noin 2,5 km luoteeseen, Virojoen länsirannalla. 1550-luvulla Tiilikkalan kylän taloluvuksi on merkitty kolme, ja vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Tiilikkalassa on vain kaksi taloa. Tiilikkala on ilmisesti Virojoen tytärkylä. (Kaukiainen 1970:83, 86,95.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Tiilikkalan vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin Tiilikkalan tilan asuin- ja talousrakennuksia; suurelta osin on kuitenkin rakentamaton. Uusitalon tilalle vievän tien risteyksessä on kokonaan autioitunut tonttimaa nykyisellä peltoalueella. Alueella on lisäksi kaksi torppaa. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteeseen kuuluvan alakohteen Myllypellon torppa rajaus on tarkentunut inventoinnin 2023 yhteydessä. Ks. alakohteet.

Vaalimaa Häkälä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vaalimaan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa Vaalimaanjoen molemmin puolin, pitkin jokivartta. Vaalimaan kylä (Wadherma) mainitaan jo vuodelta 1370 (FMU 708) peräisin olevassa asiakirjassa. 1550-luvulla Vaalimaan nautakuntaan kuuluneiden Vaalimaan ja Mattilan kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Vaalimaalla on 12 taloa. 1500-luvulla Vaalimaan kylässä asui mm. Värri, Kääriä ja Häköinen –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Hallinnollisesti Vaalimaanhan kuulunut Häkälän yksinäistalo on vuoden 1830 kartan perusteella sijainnut Vaalimaan Mestarmäestä noin 3,7 km pohjoiseen nykyisessä Käyhkän kylässä Häkälänjärven pohjoispuolella.
Mestarmäen lähistöllä sijaitsevalla Häkälän alueella ei ollut 1700-1800 -lukujen vaiheessa asutusta, mutta viimeistään 1870-luvulla alueella oli kaksi tilaa.

Vaalimaa Kuokanmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vaalimaan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa Vaalimaanjoen molemmin puolin, pitkin jokivartta. Vaalimaan kylä (Wadherma) mainitaan jo vuodelta 1370 (FMU 708) peräisin olevassa asiakirjassa. 1550-luvulla Vaalimaan nautakuntaan kuuluneiden Vaalimaan ja Mattilan kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Vaalimaalla on 12 taloa. 1500-luvulla Vaalimaan kylässä asui mm. Värri, Kääriä ja Häköinen –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vaalimaan vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä koulu; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kuokanmäen pohjoisosassa molemmin puolin Suurta rantatietä sijaitsevassa Kuokan jakokunnassa oli 1830-luvulla kolme tilaa: Pulkki, Pitkäpaasi ja Hyypiä. Kylä on säilyttänyt ryhmäkylämäisen luonteensa.

Vaalimaa Värrinpää (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vaalimaan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa Vaalimaanjoen molemmin puolin, pitkin jokivartta. Vaalimaan kylä (Wadherma) mainitaan jo vuodelta 1370 (FMU 708) peräisin olevassa asiakirjassa. 1550-luvulla Vaalimaan nautakuntaan kuuluneiden Vaalimaan ja Mattilan kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Vaalimaalla on 12 taloa. 1500-luvulla Vaalimaan kylässä asui mm. Värri, Kääriä ja Häköinen -nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vaalimaan vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä koulu; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Vilkkilä Itäpyöli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilkkilän kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, nykyisin osin soistuneen Vilkkilänturan pohjoisrannalla, Virolahden kirkonkylästä 1,8 km koilliseen. Vuoden 1544 savuluettelossa mainitaan Piöresby, Packalaby ja Mörckeby, jotka myöhemmin muodostivat yhdessä Taipaleen nautakuntaan kuuluneen Vilkkilän eli Österbölen kylän. Kylässä oli tuolloin yhteensä 11 taloa. 1500-luvulla Vilkkilän kylässä asui mm. Savolain, Soppi, Göck, Oravain ja Packain –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Vilkkilän Itäpyöli muodostuu kolmesta erillisestä tonttimaasta, jotka kaikki sijaitsevat Vilkkiläntien pohjoispuolella aivan tien varrella. Suurin ja keskeisin tonttimaista on sijainnut Härmänojan länsirannalla paikalla, jossa on nykyisin Pyölin tilakeskus.

Vilkkilä Rasi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilkkilän kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, nykyisin osin soistuneen Vilkkilänturan pohjoisrannalla, Virolahden kirkonkylästä 1,8 km koilliseen. Vuoden 1544 savuluettelossa mainitaan Piöresby, Packalaby ja Mörckeby, jotka myöhemmin muodostivat yhdessä Taipaleen nautakuntaan kuuluneen Vilkkilän eli Österbölen kylän. Kylässä oli tuolloin yhteensä 11 taloa. 1500-luvulla Vilkkilän kylässä asui mm. Savolain, Soppi, Göck, Oravain ja Packain –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vilkkilän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Virojoki Piispanmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Virojoen kylän talot ovat sijainneet nykyisen Virolahden kuntakeskuksen alueella, Virojoen suun molemmin puolin. Virojoen nautakuntaan kuulunut Virojoen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin peräti 20 taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty ainoastaan kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Turu, Bruun, Kotonen ja Kuningas –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Piispan jakokunnassa on ollut 1830-luvulla neljä erillistä tonttia, joista suurin on Piispanmäen kohdalla. Piispanmäki on suurelta osin tuhoutunut Virojoen taajaman rakennusten ja katuverkoston rakentamisen yhteydessä. Talojen pihamailla voi silti olla säilyneenä historiallisen asutuksen synnyttämiä kerroksia.
Piispan jakokunnan tonttimaista kaksi muuta on sijainnut Virojoen ylittävän sillan kupeessa, Suuren rantatien molemmin puolin ja neljäs nykyisten Riihitien ja Riihikujan risteysalueella.

Ylä-Pihlaja Peltola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ylä-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahdesta noin 1,6 km luoteeseen, molemmin puolin Pihlajanjoen jokivartta. Ravion nautakuntaan kuulunut Yläpihlajan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa Pijllijkeby -nimisenä. Kylässä oli tuolloin kahdeksan taloa; taloluku on pysynyt ennallaan myös vuoden 1571 hopeaveroluettelossa. 1500-luvulla Yläpihlajan kylässä asui mm. Tulkki, Haijainen, Laijainen, Rosse, Joukis, Koppas ja Jähi –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970: 86, 95, 101.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ylä-Pihlajan vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kulttuuriperintökohde Peltola koostuu kolmesta erillisestä tonttimaasta, jotka sijaitsevat Korkiavuoren etelä- ja kaakkoisrinteillä. Tontit ovat 1800-luvulla sijainneet tilojen B (Haaja) ja F (Tenttula) rajalla.

Ylä-Pihlaja Kölppö (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ylä-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahdesta noin 1,6 km luoteeseen, molemmin puolin Pihlajanjoen jokivartta. Ravion nautakuntaan kuulunut Yläpihlajan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa Pijllijkeby -nimisenä. Kylässä oli tuolloin kahdeksan taloa; taloluku on pysynyt ennallaan myös vuoden 1571 hopeaveroluettelossa. 1500-luvulla Yläpihlajan kylässä asui mm. Tulkki, Haijainen, Laijainen, Rosse, Joukis, Koppas ja Jähi –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,101.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ylä-Pihlajan vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 1824 mittauksiin perustuvassa kartassa tonttimaa D.

Hurttala Hauhia (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hurttalan kylän kantatilat ovat sijainneet Vaalimaanjoen koillisrannalla, nykyisen Miehikkälän kunnan keskiosassa Tyllin- ja Taipaleen järven pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Hurttalan-Hauhian –alueelle, Saivikkalaan ja nykyiseen Suur-Miehikkälään (Kaukiainen 1970:96). Hurttala luettiin 1540-luvulla Saivikkalan kylään, joka kuului Miehikkälän nautakuntaan. Vuoden 1551 maakirjassa mainitaan jo Hurttalan ja Hauhian osakylät, joiden yhteiseksi taloluvuksi Saivikkalan kanssa on merkitty 23. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35.
Hurttalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen rajausta on tarkistettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Hurttala Hurtta (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hurttalan kylän kantatilat ovat sijainneet Vaalimaanjoen koillisrannalla, nykyisen Miehikkälän kunnan keskiosassa Tyllin- ja Taipaleen järven pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Hurttalan-Hauhian –alueelle, Saivikkalaan ja nykyiseen Suur-Miehikkälään (Kaukiainen 1970:96). Hurttala luettiin 1540-luvulla Saivikkalan kylään, joka kuului Miehikkälän nautakuntaan. Vuoden 1551 maakirjassa mainitaan jo Hurttalan ja Hauhian osakylät, joiden yhteiseksi taloluvuksi Saivikkalan kanssa on merkitty 23. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35.
Hurttalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen rajausta on tarkistettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Hurttala Lötsä (Asuinpaikat)

Saivikkala Jaakkola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Vaalimaanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kuntakeskuksen ympärillä Savanjärven lounais- ja luoteispuolella. Maisema on kuntakeskustaa lukuun ottamatta säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Saivikkalaan, nykyiseen Suur-Miehikkälään, ja Hurttalan-Hauhian –alueelle. Vuoden 1551 maakirjassa Saivikkalan ja Hurttalan yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 23; kylät kuuluivat Miehikkälän nautakuntaan. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35. Tuolloin kylässä asuivat mm. Haapainen, Taari, Sickar ja Parkoin –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Kohteen rajausta on tarkastettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Saivikkala Suurikylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Vaalimaanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kuntakeskuksen ympärillä Savanjärven lounais- ja luoteispuolella. Maisema on kuntakeskustaa lukuun ottamatta säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri Saivikkalaan, nykyiseen Suur-Miehikkälään, ja Hurttalan-Hauhian –alueelle. Vuoden 1551 maakirjassa Saivikkalan ja Hurttalan yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 23; kylät kuuluivat Miehikkälän nautakuntaan. Kirkollisissa asiakirjoissa kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty jopa 35. Tuolloin kylässä asuivat mm. Haapainen, Taari, Sickar ja Parkoin –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Kohteen rajausta on tarkastettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Saivikkala Haapala (Asuinpaikat)
Kohteen rajausta on tarkennettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Muurikkala Husunpää (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muurikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Urpalanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kunnan itäosassa Kavalan- ja Tuorusjärven välisellä alueella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Muurikkalan kylässä oli 15 taloa. Tuolloin kylässä asuivat mm. Kavala, Virolainen ja Tohmo -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Muurikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen rajausta on tarkennettu vuonna 2023 maastotarkastuksen ja historiallisten lähteiden avulla.

Muurikkala Tohmonmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muurikkalan kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Urpalanjoen jokivartta, nykyisen Miehikkälän kunnan itäosassa Kavalan- ja Tuorusjärven välisellä alueella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Muurikkalan kylässä oli 15 taloa. Tuolloin kylässä asuivat mm. Kavala, Virolainen ja Tohmo -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:95,102).
Muurikkalan kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen rajausta on tarkastettu vuonna 2023 maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella.

Muurikkala Lötsänmäki (Asuinpaikat)
Kohteen rajausta on tarkastettu vuonna 2023 historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella.

Suur-Miehikkälä Saha (Asuinpaikat)
Historiallinen; Miehikkälän eli nykyisen Suur-Miehikkälän kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Virojoen jokivartta usean kilometrin matkalla, nykyisen Miehikkälän kunnan länsiosassa Koti- ja Syväjärvien pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri nykyiseen Suur-Miehikkälään, Saivikkalaan ja Hurttalan-Hauhian -alueelle. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Miehikkälän kylässä oli 35 taloa. Kylä on siten yksi suurimmista 1500-luvulla nykyisen Suomen alueella. Tuolloin kylässä asui mm. Ingin, Karjalain, Rämä, Skinnar, Kääriä ja Tilli -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:96,102).
Suur-Miehikkälän kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Suur-Miehikkälä Takanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Miehikkälän eli nykyisen Suur-Miehikkälän kylän kantatilat ovat olleet levittäytyneinä pitkin Virojoen jokivartta usean kilometrin matkalla, nykyisen Miehikkälän kunnan länsiosassa Koti- ja Syväjärvien pohjoispuolella. Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Miehikkälän vanhimman asutuksen katsotaan keskittyneen juuri nykyiseen Suur-Miehikkälään, Saivikkalaan ja Hurttalan-Hauhian -alueelle. Vuoden 1544 savuluettelon ja vuosien 1556-57 nokkaveroluetteloiden mukaan Miehikkälän kylässä oli 35 taloa. Kylä on siten yksi suurimmista 1500-luvulla nykyisen Suomen alueella. Tuolloin kylässä asui mm. Ingin, Karjalain, Rämä, Skinnar, Kääriä ja Tilli -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:96,102).
Suur-Miehikkälän kylän vanhoilla tonteilla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Suur-Miehikkälä Kiviharju (Asuinpaikat)

Suur-Miehikkälä Ramu (Asuinpaikat)

Suur-Miehikkälä Nurmela (Asuinpaikat)

Suur-Miehikkälä Raitio (Asuinpaikat)

Suur-Miehikkälä Jaakkola (Asuinpaikat)
Kohteen rajausta tarkistettiin vuonna 2023 maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella.

Syväsatama (vesitorni) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjan puolustusketjuun kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Haminan Syväsataman alueella, korkealla kalliolla, vesitornin ympäristössä.
Kallion huipulla on kallioon louhittu majoitustunneli nro Hi1 sekä keskeneräinen majoituskorsun nro Hi3 kuoppa. Kallion laelle on louhittu taistelu- ja yhdyshautoja, jotka ovat osin tuhoutuneet myöhempien kalliolouhintojen yhteydessä. Taisteluhautojen torjuntasuunnat ovat kaikkiin ilmansuuntiin.
Sataman alueen jäljellä olevat kohteet rajoittuvat nykyisen vesitornin kalliokohoumalla sijaitseviin varustuksiin. Vuonna 1940-1941 alue kuului Työpiiri 250:n Työryhmä 251:n vastuualueeseen. Vuosina 1959-60 rakennetun vesitornin kalliokohoumalle ehdittiin louhia majoitusluola, jonka yhteydessä on tulenjohtopaikan avolouhos, sekä puolen joukkueen teräsbetonisen majoituskorsun avolouhos. Lisäksi alueelle rakennettiin sekä kallioon louhittua että maahan kaivettua taistelu-/yhdyshautaa (Syväsatamantie II). Sataman laajeneminen on vuosien varrella syönyt huomattavan osan alueen linnoitteista. Vesitornin lounaispuolelle Hillonlahden pohjukan seutuville suunniteltua puolen joukkueen majoituskorsua (Hi 2) ei toteutettu.

Nuutniemi I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on tulenjohtopesäkkeeksi tarkoitettu avolouhos, jonka torjuntasuunta on kohti pohjoista. Kohteen rakentaminen on jäänyt kesken. Avolouhoksen pituus on noin 4 m ja leveys noin 4 m. Syvyys on luokkaa 4-4,5 m. Torjuntasuunnan puoleisessa seinässä on syvennys alhaalla oikealla, joka saattaa liittyä viemäröintiin. Seinän molemmissa yläkulmissa on myös pienet syvennykset.
Kohteelle kulkee lyhyt louhoksen päässä syvä, mutta myöhemmin madaltuva yhdyshauta. Yhdyshauta lähtee tulenjohtopesäkkeeltä kohti etelää, mutta kääntyy heti jyrkästi kohti länttä.
Säilyneisyys: Keskeneräiseksi jäänyt kohde on luonnontilassa. Avolouhokseen on heitetty jonkin verran romua ja roskaa. Louhoksessa kasvaa muutama puu.

Poitsilantie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteella on myös toisen maailmansodan aikainen Hamina–Taavetti-linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on noin 450 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka kiertää lähes koko kalliokohouman – ainoastaan luoteisosassa, junaradan vieressä ei ole hautaa. Hauta on osittain maahan kaivettua ja osittain louhittu kallioon. Maahan kaivettu hauta on pyöristynyttä ja 70-100 cm leveää. Kallioon louhitun haudan leveys on keskimäärin 100–200 cm ja syvyys 200–250 cm. Kalliokohouman itäpuolella pohjois-eteläsuuntaisessa taisteluhaudassa on kahdeksan ampumapesäkkettä ja noin 24 ampumauloketta. Taisteluhaudan molemmista päistä lähtee maahan kaivetut yhdyshaudat kohti kalliokohouman luoteisosaa. Taisteluhaudan pohjoisosan ampumapesäkkeille kulkee 3–8 m pitkät yhdyshaudat, joiden leveys on luokkaa 70–150 cm. Ampumapesäkkeiden leveys on 220–300 cm, pituus 80–150 cm ja syvyys 70–120 cm. Osa pesäkkeistä on lähes kokonaan täytetty/täyttynyt maa-aineksella tai puunrungoilla.
Pohjoisin kallioon louhittu ampumauloke on ampumapesäke, sillä sinne kulkee 250 cm pitkä ja 150 cm leveä kallioon louhittu yhdyshauta. L-muotoisen pesäkkeen/ulokkeen leveys on 200 cm ja pituus 100 cm. Muut ampumaulokkeet ovat arviolta luokkaa 100 cm leveitä ja 100–150 cm pitkiä. Lähes puolet ulokkeista on peitetty risuilla ja puilla. Osa ulokkeista on louhittu erittäin karkeasti. Näin ollen niiden tarkempia mittoja ei ole otettu. Muutama ampumauloke on tehty lohkokivistä; ainakin yhdessä on jälkiä myös kivien välisestä laastista. Kallioon louhittua hautaa ei ole betonoitu.
Säilyneisyys: Taistelu-/yhdyshautaa on täytetty risuilla, puilla ja roskilla sekä romulla. Täyttöä on havaittavissa erityisesti osuuksilla, jotka sijaitsevat asuintalojen välittömässä läheisyydessä. Särkelän kohdalla kallioon louhittua taisteluhautaa on suunnitelmallisesti peitetty puilla ja risuilla. Osa hautaa on peitetty lähes kokonaan. Maahan kaivettu hauta ja ampumapesäkkeet ovat osittain hyvin pyöristyneitä. Kallioon louhittu hauta on karkeasti louhittua. Jäteveden puhdistamolle menevä sähkölinja leikkaa haudan kahteen kertaan; ainakin eteläisempi leikkauskohta on täytetty maa-aineksella.

Sammalsuo 3 (Kivirakenteet)
Moderni; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Kumpulantieltä erkanevan metsätien itäpuolella. Maasto on kivikkoisen kallion sileää lakea, jonka päältä kulkee polku. Soikea, reunastaan hajotettu latomus kalliolla, muistuttaa laivalatomusta, mutta kivet ovat selvästi lohkottuja. Jäännöksen käyttötarkoitus ja ajoitus ovat epäselviä. Kivien käsittelyn perusteella kyse on todennäköisesti 1700–1900-luvun jäännöksestä.

Sutela (1000007248) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Ampuma- ja yhdyshauta (V/10) sijaitsee Sutelanraitin ja Rasinkujan risteyksen pohjoispuolella metsämaastossa. Langinkoskenhaaran rantaan on matkaa 190 m. Kaivanto ja siihen liittyvä konekivääripesäke kuuluvat talvisodan jälkeen rakennettuun Kymijokilinjaan.

Annulanmäki (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen itärannalla Annulanmäellä Pyhtään kirkonkylän eteläosassa. Mäen lounaisrinteen alaosassa on kivetty maansekainen terassitasanne, jonka länsipuolella jyrkänteen reunalla on luonnonkivikkomainen pohjoiseen johtava kiveys. Kallion laella kiveys jatkuu suurikokoisista kivistä rakennettuna muurina.
Aidan länsipuolella on mahdollisesti 1900-luvulle ajoittuva talon paikka rakennuksenpohjineen ja piha-alueineen. Kiviaita liittynee rakennusten pihapiiriin eikä ole puolustusvarustus. Aidan takaa ei ole tähtäysalaa Annulanmäen länsipuolelta virtaavan joen rantaan.
Aidan eteläpäässä on kasa hienoksi rouhittua sepeliä ja paikalla on ilmeisesti ollut sepelimurskaamo. Sepelikasan kohdalta laskeutuu mäen juurelle suurista louhituista kivistä ladottu 5 m leveä luiska, joka on loiventanut rinnettä ja todennäköisesti mahdollistanut kuljettimen sijoittamisen tai koneiden liikkumisen sepelimurskaamolle. Mäen lounaisrinteen alaosassa on pystysuoran kallioseinämän juurella terassimainen, tasoitettu alue jonka sivuilla on epämääräisiä matalia maavalleja. Mäen rinteellä ja juurella olet rakenteet liittyvät ilmeisesti ympäristön tie- ja siltatyömaihin. Kohde kuuluu siis ryhmään Kivilouhokset.
Kiviaita vaikuttaa sijaitsevan Stockforsin kartanon ja kylän muiden talojen välisellä rajalla. Kiviaidan länsipuolella on ilmeisesti harjoitettu kivenlouhintaa, koska muutamissa kivissä havaittiin porausjälkiä sekä lähes pystysuoria kallioseinämiä. Useimmat kiviaidat tai -jonot ovat todennäköisesti paikalta louhittuja kiviä, jotka ovat jääneet odottamaan kuljetusta tai sitten ne on hylätty paikalle louhinnan jälkeen.

Vilppulan lauttavalkama (Kulkuväylät)
Historiallinen; Elimäen pohjoisosassa, Kymijoen etelärannalla, nykyisen Niemisen talon kohdalla on vanha lauttavalkama. 1810-luvulta lähtien Loviisan–Lappeenrannan valtatie kulki Elimäen Vilppulan ja Valkealan (nyk. Kouvolan) Alakylän kautta. Tällöin Alakylän kylätie korjattiin valtatieksi ja Kymijoki ylitettiin lautalla. Elimäen puoleinen lauttaranta on ollut nykyisin asutulla alueella, Vilppulan vanhalla kylätontilla.
Vuoden 2019 inventoinnissa paikalla todettiin sekä betonisia, että lohkokivistä tehtyjen rakennelmien jäänteitä, jotka mahdollisesti liittyvät paikalla 1800-luvulla olleeseen lautta-valkamaan, tai 1900-luvulla paikalla olleeseen lossiin.

Kaunissaaren tulenjohtotorni (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Kaunissaaren kaakkoisosassa Pitkäniemen kärjessä. Kohde on betonista rakennettu kuusikulmainen rannikkotykistön tulenjohto- ja mittaustorni.
Torni rakennettiin 1930-luvun alussa. Se toimi Kotkan Kirkonmaan ja Rankin rannikkotykkipattereiden apumittauspisteenä. Tornin vieressä, sen lounaispuolella on kenttälinnoitettu tuliasema. Sen muodostaa rantakivistä ladottu pyöreä kivivalli.

Kaunissaaren kenttälinnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteen muodostaa neljä kenttälinnoitettua tuliasemaa ja kaksi niiden taustalla sijaitsevaa korsua Kaunissaaren lounaisosassa. Tuliasemat sijaitsevat aivan rantaviivan tuntumassa sekametsässä. Korsut ovat sisempänä saaressa tiheän sekametsän keskellä. Ks. alakohteet.
Tuliasemat ja suojat on rakennettu todennäköisesti toisen maailmansodan aikana. Aseistuksesta ja käyttötarkoituksesta ei ole tietoja.

Katariinan kalliokorsu (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen kalliokorsu eli luolasuoja, joka sijaitsee avokallion keskellä Fort Katarinan eteläpuolella, laivaväylää osoittavasta ylemmästä linjataulusta 50 metriä etelään.
Miehistösuoja on louhittu kallioon. Sisäänkäyntiin johtaa miltei pystysuora 5 metriä syvä kuilu, jonka eteläseinämässä on jyrkkiä porrastuksia. Ulkoseinä on betonia. Sisäänkäynnissä on tähystysaukolla varustettu teräsovi. Sisäseinät ja katto ovat paljasta kalliopintaa. Läntisellä seinustalla on jäännöksiä puisista makuulavereista tai hyllyistä. Kohteen käyttötarkoituksesta ei ole tietoja.
Korsu on peitetty 2007.

Lankila (1000009843) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, nk. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro V:11. Kohde sijaitsee omakotitaloalueen pihamaiden välissä kulkevan ulkoilutien vieressä, Riihipellontien eteläpäässä.
Kohteessa on 25 m taisteluhautaa. Ainoastaan haudan yläreuna erottuu maastossa.

Pirosenvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen kallioon louhittu luola, joka sijaitsee Pirosenvuoren etelärinteen juurella, Pirosenvuorentie 5 ja 7 talojen takapihan tuntumassa.
Luolan rakentaminen aloitettiin 1940. Siinä on kaksi sisäänkäyntiä, jotka sijaitsevat noin 40 metrin etäisyydellä toisistaan. Itäisempään sisäänkäyntiin johtaa etelä suunnasta kaksi maahan kaivettua hautaa, jotka yhdistyvät loppumatkasta kallioon louhituksi haudaksi. Sisäänkäynnin teräsovi on betoniseinässä. Oven eteen on kasattu roskia ja puutarhajätteitä. Läntisemmän sisäänkäynnin eteen johtaa lyhyt kallioon louhittu hauta, jossa on roskia ja puutarhajätteitä. Myös tässä sisäänkäynnissä on betoniseinä ja teräsovi. Luolaa ei ole tutkittu sisältä.
Sisäänkäyntien välissä on luolan edustalla betoninen jalusta, jonka koko on 1,5 x 1,5 m ja korkeus 0,3 m.
Kohteen kuvausta ja sijaintitietoja on muutettu 06/2017, jolloin kohde rajattiin myös maastotietokantaan.

Pihkoo Lehtola (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, ns. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro V:8. Kohde sijaitsee Kymijoen Langinkoskenhaaran länsirannalla, jyrkällä rantatörmällä, Pihkoonraitin länsipuolella.
Kohteessa on 250 m maahan kaivettua taisteluhautaa, jonka leveys on yläosasta 2,5 m. Taisteluhaudan rintasuojaan on tehty useassa kohdassa ampumasyvennyksiä. Kohteen pohjoispää jatkuu tontille, jossa hauta on täytetty.

Kurittula Uusitalo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde muodostuu kolmesta toisen maailmansodan aikana 1940 rakennetusta taisteluhaudasta, jotka kuuluivat ns. Kymijokilinjaan. Haudat sijaitsevat Kymijoen Koivukosken länsirannalla.
Kohteen pohjoisosassa ovat maahan kaivetut taisteluhaudat V:5 ja V:6. Rintasuojaan on tehty ampumasyvennyksiä. Näiden lisäksi on kaksi suorakulmaista useamman miehen tuliasemaa. Kohteen pohjoispäähän on rakennettu omakotitalo, jonka tontin alle on saattanut jäädä osa haudasta.
Kohteen eteläosassa on erillinen, n 40 m pitkä taisteluhauta nro V:7, joka on jäänyt osaksi Pihkoonraitin alle.

Kurittula Tommila (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde muodostuu kahdesta toisen maailmansodan aikana 1940 rakennetusta taisteluhaudasta, jotka kuuluivat ns. Kymijokilinjaan. Haudat sijaitsevat Kymijoen länsirannalla kohdassa, jossa Langinkoskenhaarasta erkaantuu itään Korkeakoskenhaara. Kohteet ovat korkealla, hiekkaisella joentöyräällä.
Pohjoisempi taisteluhauta nro V:1 on 55 m pitkä. Osa kohteesta on ilmeisesti tuhoutunut, kun läheisyydestä on otettu hiekkaa. Eteläisemmästä taisteluhaudasta V:2 on jäljellä 37 m pitkä osuus. Sen eteläpää on jäänyt tasoitetun huvilatontin alle.

Jäppilä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee viljelysten ympäröimällä pienellä peltosaarekkeella Kymijoen länsirannalla, omakotitalon pihamaan vieressä.
Kohde on kivistä ladottu laakea pesäke, jonka koko on 3 x 10 m. Rakennusmateriaaleina on käytetty sekä luonnonkiviä että louhittuja kiviä. Kymijokilinjalle vuonna 1940 rakennettuja linnoitteita esittävään karttaan on kohdalle merkitty tuliasema nro IV:31 . Rakenne on ilmeisesti jäänyt keskeneräiseksi.

Pernoo Yläkylä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, ns. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro III:8. Se sijaitsee Kymijoen länsirannalla Pernoontien ja rannan välisellä alueella, joen ylittävän korkeajännitelinjan itäpuolella, pellon ympäröimällä matalalla maakummulla jossa kasvaa kuusia.
Kohteessa on maahan kaivettua taisteluhautaa 30 metriä. Osa haudasta on täytetty.

Parikka (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu ns. Kymijokilinjaan kuuluva panssarivaunun kivieste nro IV:17. Se sijaitsee Kymijoen etelärannalla, kohdassa jossa Langinkoskenhaarasta erkaantuu itään Korkeakoskenhaara.
Kaksirivinen kivieste on rakennettu joen rantaan 2,5 m leveälle pohjoiskoillinen—etelälounas-suuntaiselle maapenkereelle. Esteen pituus on 50 m. Kivet ovat osaksi louhittuja ja osaksi luonnonkiviä. Esteen yli on rakennettu tie ja este on suurimmaksi osaksi peitetty risuilla.

Petäjäkoski 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu ns. Kymijokilinjaan kuuluva panssarivaunun kivieste nro IV:18. Kohde sijaitsee Kymijoen Korkeakoskenhaaran Petäjäkosken etelärannalla, rautatien länsipuolella.
Kaksirivinen kivieste on suunnassa itäkoillinen—etelälounas. Sen pituus on 65 m. Osa kivistä on työstettyjä ja osa louhittuja. Suurin osa kivistä on kaatunut mutta osa on vielä pystyssä.
Esteen itäpäästä n. 90 m kaakkoon on joen rannalla runsaasti louhittuja kiviä, jotka ovat ilmeisesti syntyneet silloin, kun joen uomaa on perattu. Paikka on merkitty Kymijokilinjan varustuksia käsittelevään karttaan estekivivarastona.

Kierikkala 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana käytössä ollut ilmavalvontapaikka, joka sijaitsee avokallion laella, 250 m Vuorikatu 19:stä etelään.
Puisesta tornista on jäljellä enää vähäiset perustusrautojen tapit kalliossa, joista voi päätellä tornin koon olleenn alaosasta 6 x 6 m. Suojahuoneesta ja parakista ei erottunut enää jälkiä maastossa.

Kierikkala 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, ns. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro IV:13. Se sijaitsee Kymijoen Korkeakoskenhaaran länsirannalla jyrkässä, sekametsää kasvavassa rinteessä, Kymijoentien länsipuolella.
Kivikkoiseen maahan on kaivettu 145 m pitkä taisteluhauta. Sen torjuntasuunnan ulkosivun muodostaa osin kivestä ladottu valli. Haudan leveys on 1—2 m. Rintasuojan juurella on osan matkaa ampumakoroke. Rakenteet ovat hyvässä kunnossa mutta osa haudasta on tuhoutunut läheisen urheilukentän viemäröintitöiden yhteydessä.

Kierikkala 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteen muodostaa kaksi toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettua kalliokorsua eli luolaa. Ne sijaitsevat urheilukentälle johtavan tien itäpuolella, kallion seinämässä.
Pohjoisemman luolan sisäänkäyntiin johtaa tieltä kallioon louhittu yhdyshauta. Kalliokorsun ulkoseinä on rakennettu betonista. Sisäänkäynnissä on teräsovi. Luola on veden täyttämä. Luola oli tarkoitettu 60:lle henkilölle. Kymin ilmavalvontakeskus Ivak 52 toimi luolassa vuodesta 1941 alkaen.
Eteläisemmässä luolassa on kaksi sisäänkäyntiä. Ne sijaitsevat 50 metrin etäisyydellä toisistaan. Pohjoisempi sisäänkäynti on on veden täyttämä. Betonisessa ulkoseinässä on teräsovi. Sisäänkäynti sijaitsee 60 m etelään aikaisemmin mainitusta pohjoisemmasta luolasta. Eteläisemmän sisäänkäynnin ulkoseinä on myös betonia. Vuonna 2007 tehdyssä inventoinnissa sisäänkäynnin teräsovi löytyi lojumassa maassa irti revittynä. Vuoden 2017 tarkastuksessa havaittiin, että ovi oli paikoillaan korjattuna. Oviaukolta laskeutuu betoniportaat alas eteistilaan, josta pääsee varsinaiseen suojatilaan, jonka seinät ja katto ovat paljasta kalliota mutta lattia on betonoitu. Suojatilan pituus on noin 30 m ja leveys 4 m. Luolatilan korkeus on noin 3 m. Luola oli tarkoitettu 100:lle henkilölle. Eteläisemmästä sisäänkäynnistä noin 15 m kaakkoon on 5 x 8 m kokoisen rakennuksen betoniset perustuspilarit ja portaat.
Kohteen tietoja on muutettu ja tarkennettu ja se on rajattu maastotietokantaan 06/2017.

Kolkkala (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu ns. Kymijokilinjaan kuuluva panssarivaunun kivieste. Kohde sijaitsee Kymijoen Korkeakoskenhaaran länsirannalla, Kyminlinnantien pohjoispuolella. Paikalla on hoidettu nurmikenttä ja koivikkoa. Estekivien välissä kasvaa vähäistä vesakkoa. Esteen itäpuolella kulkee puistokäytävä.
Kohde on kolmirivinen kivieste, jonka pituus on ollut 155 m. Nykyään esteessä on aukkoja noin 30 m matkalla puistokäytäviä ym. varten. Kivet ovat luonnokiviä, joista osaa on työstetty.

Uusikylä 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, ns. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro IV:7. Se sijaitsee mäenrinteessä Kymijoen Korkeakoskenhaaran länsipuolella valtatie 7:n ja Ahlströmintien välissä.
Kohteessa on 200 m maahan kaivettua ja osin kallioon louhittua taisteluhautaa, jonka leveys on 1,8 m ja syvyys 1,5 m. Taisteluhaudan rintasuojassa on syvennyksiä ilmeisesti tuliasemia varten.

Uusikylä 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu ns. Kymijokilinjaan kuuluva panssarivaunun kivieste nro IV:4. Kohde sijaitsee Kymijoen Korkeakoskenhaaran länsirannalla, Ahlströmin Glassfibre oy:n tehtaan kaakkoispuolella.
Kohde on kaksirivinen kivieste, jota on jäljellä 100 m. Kohteesta on tuhoutunut noin puolet vesijohtojen ym. rakennustöiden takia. Esteen leveys on 3 m. Esteessä on käytetty sekä työstettyjä että luonnonkiviä.

Uusikylä 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikanen luola, joka sijaitsee Kyminsuunranta-nimisen tien länsipuolella, jyrkän kalliorinteen juurella, Ahlströmin Glassfibre oy tehtaan eteläpuolella.
Luolassa on kaksi sisäänkäyntiä, joiden välimatka on noin 50 metriä tosistaan. Sisäänkäynneissä on betoniset ulkoseinät joissa on teräsovet, jotka on lukittu. luolaa ei ole tutkittu sisältä. Se on rakennettu 1940 ja oli tarkoitettu 200:lle henkilölle.
Kohteen pohjoispuolella on ollut pienempi, 60:lle henkilölle tarkoitettu luola, joka on ilmeisesti jäänyt tehdasalueen alle.
Kohteen aikaisempia tietoja on korjattu 06/2017.

Jumalniemen ilmatorjuntapatteri (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen ilmatorjuntapatteri, joka sijaitsee n. 100 m halkaisijaltaan olevalla alueella, laakean avokallion huipulla. Kallion keskellä on asuintalo piharakennuksineen.
Kohde muodostuu yhdeksästä lähinnä pyöreän muotoisesta asemasta, jotka on tehty kasaamalla maata ja kiviä 1—1,5 m leveiksi valleiksi asemien ympärille. Asemien halkaisijat vaihtelevat välillä 3—9 m. Asemat on ilmeisesti tarkoitettu kevyille ja raskaille ilmatorjunta-aseille sekä niiden tulenjohtolaitteille.

Kattilainen 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kattilaisten kylän luoteispuolella, valtatiestä 7 noin 220 metriä etelään louhikkoisessa metsämaastossa on ainakin yhdeksän osin maakivien ja kallion varaan ladottua ellipsin, puolikaaren sekä L:n muotoista ”suojaa”. Rakenteet koostuvat halkaisijaltaan 30?50 cm olevista luonnonkivistä ja ovat kooltaan muutamia metrejä. Syntyjään virolahtelaisen Viljo Harjusen mukaan alueelle koottiin joukkoja viime sodan aikana. Kyseessä on siis mitä ilmeisimmin II maailmansodan aikainen armeijan harjoitus- ja/tai leirialue.

Anjala Kirkkokallio (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikana 1940 rakennettu, ns. Kymijokilinjaan kuuluva taisteluhauta nro I:6, joka sijaitsee Anjalantien ja Kymijoen välisellä mäenkumpareella, Anjalan kartanon lounaispuolella. Maaperä on moreenia, jossa kasvaa sekametsää.
Mäen huipulla on kaakko-luodesuuntainen maahan kaivettu taisteluhauta. Torjuntasuunta on koilliseen. Haudan lisäksi kohteessa on yksi tuliasema ja suojahuone. Kohteen pohjoisosassa on tehty rekonstruktio puisista tukirakenteista. Tukemisessa on käytetty painekyllästettyä puuta. Osa haudoista on katettu. Rekonstruoidut osat ovat huonossa kunnossa ja osin vaarallisia. Kohde on varustettu opaskyltillä, jonka lasi on rikki.
Samalla mäellä on rakennuksen kivijalan jäännöksiä. Kallion itäreunan juurella on muistokyltti, jossa on teksti: ”Tälle kalliolle pystytti Anjalan seurakunta ensimmäisen kirkkonsa v. 1692. Kilven kiinnitti Anjalan seurakunta v. 1955.”

Lyöttilä, Isomäki (Taide)
Moderni; Isonmäen huipun pohjoisosassa, kuntoradan/hiihtoladun urasta n. 30 m pohjoiseen, havumetsässä.
Lohjenneesta järvikallion palasta tehty 50 x 80 cm kokoinen muistokivi, joka on pystytetty hieman kaltevaan asentoon männyn juurelle. Kivessä on kaiverrus: 19 1/V 18.
Muistokiven alueella asui havumajassa sisällissodan aikana keväällä 1918 viisi Lyöttilän isäntää, jotka olivat paossa punaisia. Väinö Hietalahti palasi 1.5.1918 takaisin kotiinsa Lyöttilään toukotöihin, koska luuli ettei kylässä enää olisi punaisia. Kylään saapui kuitenkin punakaartilaisosasto joka oli väistämässä Oravalan taisteluita. Punaiset veivät Hietalahden rantaan ja ampuivat hänet. Hänet on haudattu todennäköisesti Iitin hautausmaalle. Omaiset pystyttivät Isomäelle muistokiven 1920-luvulla. Pystytyshetkestä on otettu valokuva. Paikkaan ei siis liity hautauksia.

Koliseva Myllyoja (Kulkuväylät)
Moderni; Kohde sijaitsee Haapa-Kimolasta Elimäelle vievän maantien lounaispuolella Myllyojan kohdalla. Paikalla on noin 80 metrin pituinen tielinjaoikaisun johdosta käytöstä jäänyt vanha nurmettunut tieosuus, jonka keskellä eli Myllyojan kohdalla on kylmämuurattu kivinen silta. Sillan koillispuoleen on tehty terävä kolmikulmainen kiveys, jonka tehtävänä on jakaa vedet kulkemaan siltarummun molemmin puolin. Sillan päällä on rautatankojen yhdistämiä kivitolppia. Paikalla on ollut silta ja tie ainakin jo 1700-luvun alusta lähtien (g140 1/1-2).
Sillan lounaispuolella on säilynyt neljä myllykiveä pienen hirsistä rakennetun varaston vieressä. Lisäksi paikalla on nähtävissä uuden patorakennelman lähellä vanhaa kivettyä myllypatoa sekä kahden hirsistä rakennetun padon jäännöstä. Nämä ajoittuvat luultavasti 1800-1900-luvuille, mutta paikalla on saattanut olla myös aiemmin mylly.

Haapa-Kimola Taasianjoki (Kulkuväylät)
Moderni; Kohde sijaitsee Haapa-Kimolasta Elimäelle vievän maantien lounaspuolella Taasianjoen kohdalla. Paikalla on tielinjaoikaisun johdosta käytöstä jäänyt vanha kylmämuurattu kivinen silta. Sillan koillispuoleen on tehty terävä kolmikulmainen kiveys, jonka tehtävänä on jakaa vedet kulkemaan kaariholvattujen siltarumpujen kautta. Sillan päällä on rautatankojen yhdistämiä kivitolppia. Paikalla on ollut silta ja tie ainakin jo 1700-luvun alusta lähtien (g140 1/1–2).

Saarento (Saarento) Rantalankylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Varhaisin maininta Saarennon kylästä on vuodelta 1458 (Kepsu 1990: 350). Kylän vanhimman paikan sijainti on epävarma, sillä vanhimmassa kartassa, joka on vasta 1700-luvun lopulta, kylän asutus on jakautunut kahteen eri paikkaan (MH 281/2 D 3/3). Näistä Rantalankylä on sijainnut Lappalanjärven etelärannalla niemenkärjessä ja Suur-Saarento Lappalanjärveen laskevan Haarunojan ympäristössä peltoaukean keskellä. Saarento on muodostanut ennen jakokunnan tytärkylänsä Jokelan kanssa, mutta kylät erosivat pysyvästi toisistaan maakirjassa 1640-luvulla (Piilahti 1995: 484). Perimätieto viittaa useimmiten siihen, että Saarennon vanhankylän paikka olisi ollut Rantalankylän kohdalla. Saarennon taloluku on noussut melko kiivasta vauhtia, sillä vuonna 1543 taloja oli vasta neljä, kun taas vuonna 1551 niitä oli jo 14. 1700-luvun lopulla asutus oli jakautunut siten, että Rantakylässä oli viisi taloa ja Suur-Saarennossa kahdeksan. Näistä ainakin yksi oli siirtynyt paikalle Rantakylästä. (Kepsu 1990:349-350). On siis mahdollista, että asutus siirtyi vanhasta kylänpaikasta hiljalleen isommille tonteille peltojen keskelle. Maastollisesti Rantalankylä vaikuttaa edullisimmalta kylänpaikalta, sillä paikka on hyvin tuulelta suojassa eikä paikalla esiinny usein hallaa.
Rantalankylä sijaitsee niemenkärjessä peltojen pohjoispuolella. Paikalla on nykyisin Erkkilän tila, jonka pohjoispuolella on rantaan laskevassa rinteessä havumetsää. Rannassa ja tilan luoteispuolella on muutamia kesämökkejä. Paikalla on nähtävissä useampien rakenteiden jäännöksiä melko laajalla alueella. Rantalan tilan poikki vievän tien pohjoispuolella sijaitsevan varastorakennuksen länsipäädyn vieressä on suuren männyn kohdalla kivikumpu eli uuninpohja. Vastaavanlaisia kiveyksiä löytyy myös tilan luoteispuolelta kesämökkien luota. Paikalla on kaksi uuninperustusta. Näistä toinen sijaitsee kesämökkitontin kulmassa aivan tonttia rajaavan aidan vierestä. Tätä vastapäätä paikan ohitse kulkevan tien toisella puolella, metsän reunassa on toinen matala ja pieni kiveys. Myös Rantalan pihapiirin itäosassa on yksi kivikiukaan jäännös. Tämä sijaitsee rantaan vievän mökkitien länsipuolella tiheässä vattupöheikössä ja se erottuu heikosti kasvillisuuden joukosta. Vattupensaikossa saattaa olla myös muita rakenteita. Uuninpohjien lisäksi Rantalan pihapiirissä on saunan eteläpuolella hieman pusikoituneella alueella näkyvissä itään viettävässä rinteessä kivijalka, joka on ollut ainakin jo 1800-luvun lopussa rauniona. Lisäksi Rantalan pihapiirissä on kahden rakennuksen jäännökset, jotka ajoittuvat 1900-luvulle. Alueella on todennäköisesti säilynyt useampia rakenteita ja osa niistä saattaa ajoittua jo keskiaikaan.

Punkkerimetsä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Kymijoen itäisellä rantatörmällä, Korian rautatiesillasta 130 m itäkaakkoon. Hiekkaisessa maastossa kasvaa kuusimetsää.
Kohteessa on kolme maahan kaivettua kuoppaa, joista kahden ympärille on tehty matalat vallit. Pohjoisin rakenne sijaitsee 40 m lounaaseen talosta, joka on merkitty kartassa Punkkerimetsään. Maavallista muodostuva nelikulmainen rakenne on sisäalaltaan 3 x 3,5 m. Vallin leveys on 1- 2 m ja sen korkeus on 0,7 – 1 m ympäröivän maaston yläpuolella. Sisäpuolelta vallin korkeus on 0,3 m. Vallissa on aukko rakenteen itänurkassa.
Rannan läheisyydessä on kaksi kuoppaa, jotka sijaitsevat 5 m päässä toisistaan. Pohjoisempi on nelikulmainen kuoppa, jonka koko on 1,5 x 1,5 m ja syvyys 0,5. Sen ympärille on kasattu 2 m levyinen maavalli, jonka korkeus on 0,5 m ympäröivästä maastosta. Eteläisimmässä kuopassa ei ole maavalleja. Se on hieman U-kirjaimen muotoinen. Sen koko on 3 x 5 m ja syvyys 0,5 m.
Kuoppien alkuperä ja käyttötarkoitus eivät ole tiedossa. 1700-luvun varustuksiksi ne ovat liian hyvässä kunnossa. Kuoppien reunat ovat kohtalaisen suorat ja kulmat teräviä. Ne eivät muistuta myöskään ensimmäisen maailmansodan aikaisia linnoitteita ja ovat niihin verrattuna liian matalia. Toisen maailmansodan aikaiset Kymijokilinjan varustukset sijaitsevat pääsääntöisesti joen länsirannalla. Kyseessä saattaa olla läheisen Kymen pioneeripataljoonan, jossa aloitettiin pioneerikoulutus 1920, tekemiä rakennelmia.
Vuoden 2014 inventoinnissa erilaisia kuoppia pystyttiin paikantamaan ainakin 6 kpl n. 85 x 70 metrin laajuiselta alueelta. Mahdollisesti kohteeseen on kaivettu lisää kuoppia vuosien 1994 ja 2008 inventointien jälkeen.

Häkämäki (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitse Jyrääntien ja valtatie 6:n risteyksen koillispuolella, kierrätysjätteiden keräyspisteen itäpuolella harjun pohjoisrinteellä. Hiekkaisessa maassa kasvaa sekametsää. Aluetta on käytetty kaatopaikkana.
Rinteessä on kaksi maahan kaivettua, romahtanutta suojahuonetta, joiden välimatka on 25 m. Paikallisen asukkaan tiedon mukaan näiden itäpuolella on vielä kolmas samanlainen suojahuone. Suojien kuopat ovat kooltaan 7 x 12 m ja syvyys on 2,5 – 3 m. Kuoppien ympärillä on 1,5 m leveät maavallit. Sisäänkäynnit ovat huoneiden länsikulmissa ja niihin johtaa 7 m pitkät yhdyshaudat, joiden leveys on yläosasta 1,5 m ja alaosasta 0,7 m.
Kohteet ovat todennäköisesti toisen maailmansodan ajalta. Paikallinen asukas muisteli niiden kattojen olleen jäljellä vielä 1950-luvun lopussa, tosin tuolloin jo romahtamaisillaan.
Kohde tarkastettiin inventoinnin 2014 yhteydessä ja havaittiin, että aluetta käytetään edelleen kaatopaikkana. Maastossa on kolme rinteeseen rakennettua suojahuonetta, joista kahden sijainti tunnettiin jo entuudestaan ja kolmannesta oli saatu tieto paikalliselta asukkaalta. Lähimpänä Jyrääntietä sijaitsevan suojahuoneen koordinaatit ovat N 6750251 E 491095 Z 97 – N 6750253 E 491096 Z 89, ks. alakohde. Tästä noin kahdeksan metriä itään sijaitsevan suojahuoneen koordinaatit ovat N 6750236 E 491067 Z 82 – N 6750231 E 491056 Z 84, ks alakohde. Läntisin ja aiemmin vahvistamaton suojahuone sijaitsee noin 30 metrin päässä pyörätiestä ja sen koordinaatit ovat N 6750225 E 491042 Z 85 – N 6750214 E 491033, ks alakohde. Suojahuoneita yhdistää alarinteen puolella kulkeva yhdyshauta.

Pitkäsuo (1000012964) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Pitkäsuon pohjoispuolella sijaitsevan harjun luoteiskärjessä ja sen juurella soistuvassa maastossa. Harjun rinteellä kasvaa tiheää koivikkoa ja kuusikkoa. Soistuvassa maassa on ryteikköistä sekametsää.
Harjun rinteellä on maahan kaivettu 6 x 8 m kokoinen kuoppa, jonka syvyys on 4 m. Sen luoteisnurkasta lähtee kapea kaivanto sisäänkäyntiin. Tästä 55 m luoteeseen on toinen samanlainen kuoppa, johon johtaa 5 m pitkä hauta, jonka leveys on 1,8 m. Kolmas samanlainen kuoppa on viimeksi mainitusta kaivannosta 30 m koilliseen. Sen ympärille on kasattu maavalli. Kuoppa on täynnä vettä. Tämän kuopan läheisyydessä on epämääräisiä kaivantoja, jotka muodostuvat kahdesta 2 x 4 m kokoisesta ja 1,8 m syvästä kuopasta ja niitä yhdistävästä haudasta, jonka leveys on 1 m ja syvyys 0,7 m. Kohteen itäosassa on lisäksi kaksi samanlaista kahdesta kuopasta (4 x 4 m ja 4 x 5 m) ja niitä yhdistävästä haudasta muodostuvaa kokonaisuutta.
Kuoppien rakennusajankohdasta tai käyttötarkoituksesta ei ole tietoja. Maatuneisuuden ja niiden päällä kasvavan puuston perusteella on mahdollista, että ne olisivat toisen maailmansodan aikaisia linnoituslaitteita. Niitä ei ole kuitenkaan merkitty Kymijokilinjan varustuksia käsittävään karttaan. Kyseessä saattaa olla ilmatorjuntaan liittyviä linnoitteita.

Huuhkajavuori (1000013030) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kuusankosken pohjoisosassa Sompasen etelärannalla, Huuhkajavuori –nimisen kohouman lounaisrinteessä on rantalinjaa noin 300 metrin matkalla seuraileva kivimuuri/-aita, jonka funktio ja ajoitus ovat epäselviä. Rakenne on kylmämuurattu erittäin huolellisesti, sen leveys on noin 1 metrin ja korkeus maksimissaan 1 metrin. Muurissa on romahtaneita kohtia, mutta myös tarkoituksellisesti tehdyiltä näyttäviä painaumia. Latomus ajoittuu mitä ilmeisimmin historialliseen aikaan ja sen sijainti vesi- ja maareittien kannalta strategisessa kohdassa viittaisi sen puolustukselliseen tarkoitukseen.

Hirvelä (Hirweläby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hirvelän kylän vanha tonttimaa on sijainnut nykyisen Kuusankosken pohjoisosassa, Sikosaaren kohdalta Kymijoen rannasta muutama sata metri itään. Paikalla on ollut Hirven kantatalo ainakin vuodesta 1550. Hirven talo kuului aikaisemmin Valkealan Oravalan kylään; Hirvelä –nimeä on käytetty maakirjakylän nimenä vasta vuodesta 1922. Hirven kantatalon ympäristössä olevien talojen yhteisnimenä Hirvelä esiintyy kuitenkin jo 1700-luvun alussa. Vuonna 1550 kylä käsitti kuitenkin vain yhden isännän, Simon Hirwen, isännöimän kantatalon. (Kepsu 1981:27-28.)
Vanhan kylän alue on suurimmaksi osaksi edelleen rakennettu ja asuttu, mutta tontin itäosassa on myös rakentamatonta, metsittynyttä aluetta. Kylän paikalla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen ja uudempia omakotitaloja. Rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylätontin ja Kymijoen välinen alue on edelleen peltona.

Pilkanmaa (Pilckanma) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pilkanmaan vanha kylä on sijainnut Kuusankosken pohjoisosassa, Pyhäjärven eteläpuolella, Kymijoen länsirannalla, peltojen ja joen rajaamalla kumpareella. Kylätontilla on nykyisin Pilkanmaan kartano asuin- ja piharakennuksineen.
Pilkanmaa on Iitin Lyöttilän tytärkylä, joka on asutettu ilmeisesti 1500-luvulla. Kylän vanha rinnakkaisnimi on Kyöperilä ja uudempi Kymenranta. Vanhimmat kylänpaikat ovat olleet Kyöperilän vanhakylä sekä nykyisen Pilkanmaan kartanon alue. Pilkanmaan kartanon edeltäjän oletetaan saaneen asutuksensa Valkealan Oravalasta käsin 1500-luvun lopulla. Kun Karl Henrik Wrede osti alueen tulevan kartanon paikaksi vuonna 1647, käy ostokirjasta selvästi ilmi, että paikalla oli vanhastaan vain yksi talonpoikaistalo. (Seppänen 1997:68; Kepsu 1981:128-129.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, paikalla sijaitsee 1899 rakennettu kartanon päärakennus sekä muuta vanhaa rakennuskantaa: mm. väentupa ja kivinavetta (Knapas 1984:74). Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta; rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Liikkala (Likala) Paloasema (Asuinpaikat)
Historiallinen; Liikkalan kylän tonttimaat ovat sijainneet nykyisen Anjalankosken eteläosassa, Sippolanjoen itärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla. Vuoden 1573 maakirjassa Liikkalan kylään on merkitty 12 taloa. (Hellgren 1957:89.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu, Iloharjun tontti on osaksi peltoa. Paloaseman tontti sijaitsee aivan Liikkalan linnoituksen (1000002101) luoteispuolella; tontin yhteydessä sijaitsee joen ylityspaikka, joka näkyy myös historiallisessa kartta-aineistossa. Rakennusten välissä, piha- ja peltoalueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pahkamäki (1000013971) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kivirakenteet sijaitsevat Kausalan taajaman luoteispuolella, VT12 ja Leininselän välissä olevalla Pahkamäellä, Veittostensuon länsipuolella. Pahkamäen itäreunaa kiertää Siestantie. Pahkamäen kaakkoispuolella on pelto ja mäen rinne laskee kaakkoon. Tien pohjoispuolella on kuusikkoa, hieman ylempänä vyöhyke tiheää risukkoa ja vielä ylempänä rinteessä kasvaa nuorta sekapuuta. Maaperä on alempana rinteessä multainen ja ylempänä kivikkoinen. Aluskasvillisuus on runsasta. Kiveykset sijaitsevat noin 60 – 120 metrin etäisyydellä tiestä Pahkamäen kaakkoisrinteessä.
Röykkiötä on useita kymmeniä mäenrinteessä maantieltä tien varressa olevalle talolle asti. Alueen kooksi arvioitiin noin 90x140 metriä. Röykkiöiden paikat on mitattu vuoden 2015 inventoinnissa GPS:llä. Röykkiöiden lounaispuolella on noin 2 x 2 m kokoisen kellarin jäännökset (koordinaatit p= 6755612, i= 3461908). Röykkiöiden halkaisija on 1 – 2 metriä ja ne koostuvat nyrkinkokoisista noin parin kymmenen sentin halkaisijaltaan oleviin kiviin. Kiveyksiä on tiheässä vain parin metrin välein. Kyseessä on todennäköisesti raivausröykkiöt. Paikalla on myös 13 kuopannetta, jotka vaikuttavat maannoksen perusteella melko nuorilta.
Maanomistajan mukaan kyseisellä alueella on 1960-luvulla sijainnut työmiesten parakkikylä, kun valtatie 12: n oikaisua Veittostensuon yli tehtiin. Rakenteet liittyvät todennäköisesti tähän.
Kohde on muutettu kulttuuriperintökohteeksi, koska kyseessä on melko nuori kohde.

Häkälän linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee viidessä osassa Vaalimaanjoen molemmin puolin. Kohteen pohjoisosan linnoitteet on rakennettu viimeistään vuonna 1940.
Kohteen itäosa sijaitsee Vaalimaanjoen länsirannalla valtatie 7:n pohjoispuolella. Joen rannassa, kosken partaalla on ollut panssarivaunun tornista rakennettu, pikakiväärille tarkoitettu teräspesäke nro 1369 jota ei löydetty maastosta. Yksityisalueen pihamaalla sijaitsee teräspesäke nro 1335 sekä teräsbetoninen majoituskorsu nro 1316. Näistä pohjoiseen sijaitsee tien varressa teräsbetoninen majoituskorsu 1318.
Vaalimaanjoen länsipuolella, Latovuorella on teräsbetoninen miehistökorsu nro 1326. Sen kaakkoispuolelle, sotilaskarttaan merkittyä imubetonimenetelmällä valettua pallokorsua nro 1325 ei löytynyt maastosta. Latovuoren pohjoispuolella olevassa metsikössä on pallokorsu 1329 ja Latovuoren koillispuolella, pellon keskellä pallokorsu 1325. Kanssoinvuoren länsipuolella on pallokorsu nro 1402. Korsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja, lähinnä maahan kaivettuja ja osin kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä kenttälinnoitettuja majoituskorsuja. Torjuntasuuntina ovat pohjoisen, idän ja etelän välillä. Latovuoren etelä- ja itäpuolella on ollut maahan kaivettu panssarivaunun kaivantoeste. Haudat ja este ovat tuhoutuneet viljelysmaiden ja pihojen kohdilta.
Kohteen pohjoisosa on inventoitu 2009. Rasa-ahonmäen eteläpuolella, tiestä 14757 lounaaseen haarautuvan tien varrella on kenttälinnoitteita. Tien pohjoispuolella, tienhaarasta noin 40 m päässä on katettu konekivääriasema, jonka koko on 2,5 x 2,5 m. Katto on sortunut. Ampumasektorin keskilinja on suuntaan 105º. Konekivääriasemasta 65 m lounaaseen on maahan kaivettu, seitsemänkulmainen, tasapohjainen kuoppa, jonka halkaisija on 10 m ja syvyys 1 m. Tästä kuopasta 60 m länsilounaaseen sijaitsee pyöreä, alaspäin kapeneva kuoppa, jonka halkaisija 12 m ja syvyys 4 m. Konekivääriasemaan johtaa yhdyshauta mutta kahta muuta kuoppaa ei ole yhdistetty siihen. Tien eteläpuolella maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja ampumapesäkkeineen.
Tienhaarasta 100 m kaakkoon on Miehikkälään johtavan tien 14757 poikki rakennettu panssarivaunun kivieste. Estettä on tien länsipuolella jäljellä 15 m ja tien itäpuolella 100 m kaakko–luodesuuntaisena. Länsipuolelta on estettä saatettu purkaa. Tien levennyksen yhteydessä on estekiviä koottu tiiviiksi ryhmäksi ajoradan laidoille. Pystyasennossa seisovien estekivien maanpäällinen osuus on kooltaan keskimäärin 1,5 x 0,7 x 0,7 m. Este on ollut tien kohdalta kaksirivinen mutta jatkuu kaakon suuntaan yksirivisenä. Tien itäaidalla on esteestä noin 50 m luoteeseen 0,5 metriä korkealla maavallilla ympäröity pyöreähkö kuoppa, jonka halkaisija 6 m. Mahdollinen panssaritorjuntatykin asema.
Kohde sisältyy Salpalinjan merkittävimmät kohteet luetteloon.

Karpankankaan linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on viimeistään vuonna 1940 aloitetun kenttälinnoitetun puolustuslinjan osa, joka alkaa Häkälänjärven eteläosasta kulkien Kanssoinvuoren länsipuolitse Vaalimaanjoen rantaan, josta linja jatkuu Karpankankaalle ja Peltoseen. Maasto tutkittiin suunnitellun tielinjan varaamalta alueelta. Maasto on kohteen länsiosassa väljää havumetsää ja maaperä hiekkaista moreenia. Kohteen itäosassa Vaalimaanjoen läheisyydessä kasvaa tiheää lehtipuustoa ja kuusikkoa.
Kantaniitty-nimisen pellon pohjois- ja länsireunoilla on metsässä maahan kaivettu taisteluhauta, joka katkeaa pellolle johtavan tien kohdalta. Torjuntasuunnat ovat etelä ja itä. Taisteluhauta jatkuu etelään, tutkitun alueen ulkopuolelle.
Taisteluhaudan taustapuolelle on rakennettu vuonna 1944 betonisia pallokorsuja (korsut 1065A, 1358, 1360 ja 1361). Niihin ei johda yhdyshautaa vaan sisäänkäyntien eteen on kaivettu ainoastaan jyrkkäreunaiset, syvät kaivannot. Korsua 1359 ei ole löytynyt maastosta. Maanomistajakaan ei tiennyt tämän sotilaskartalle merkityn kohteen sijaintipaikan alueelta pallokorsua.

Herttuansuon linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee neljässä osassa Mattilantien molemmin puolin. Kohteessa on kaksi imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1875 ja 1877. Pallokorsujen ympäristössä, varsinkin Mattilantien itäpuolella on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on kaakko. Osa haudoista on tuhoutunut maanottojen yhteydessä.
Linnoitteiden pohjoisimman alueen eteläosat ovat jääneet VT 7 -linjauksen alle, jonka vuoksi kohteen rajausta on muutettu 10/2019.

Pessankoski (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kymijoessa Kouvolan keskustasta pohjoiseen, Kuusaanlammen pohjoispuolella olevan Lappakosken alapuolella olevassa syvänteessä, joen keskiviivan itäpuolella. Paikkatieto on epävarma.
Arkistolähteistä (Kymin Lauttausyhdistyksen johtokunnan pöytäkirja) tiedetään, että höyrykäyttöinen uitossa käytetty ponttoonivarppaaja Pessankoski, joka oli rakennettu Heinolan konepajalla 1910, oli uponneena 1916 marraskuussa. Uittomiehet ovat kertoneet, että alus varpattiin ylös Lappakoskesta perä edellä. Kerran varppisinkki katkesi ja alus upposi syvänteen paksuun liejuun. Hylyn nostamista suunniteltiin, mutta ilmeisesti suunnitelma ei toteutunut. Timo Lehmunen on haastatellut useita henkilöitä, joiden tiedot ja käsitykset Pessakosken kohtalosta ja Lappakosken alapuolella mahdollisesti olevasta hylystä ovat vaihtelevia.

Koivula (1000017157) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Koivula-nimisen tilan eteläpuolella. Maahan kaivetut taistelu- ja yhdyshaudat sekä teräsbetonikorsut sijoittuvat lähinnä Kankaantien etelä- ja länsipuolille. Asemien edessä oleva nelirivinen panssarivaunun kivieste kulkee kohteen itäreunassa. Este on haarautunut Koivulan tilalla kahteen osaan, joista toinen on itä–länsi-suuntainen ja toinen pohjois–etelä –suuntainen. Estekiviä on osin poistettu viljelysmailta n. 360 m mutta itä–länsi-suuntaisen esteen itäpään kivet ovat vielä paikoillaan Kuuluvakankaan rinteen alaosassa. Avokalliolle asetetut kivet on ankkuroitu paikoilleen teräskoukuilla. Kohteen eteläosassa sijaitsevat teräsbetoninen majoituskorsun ja kk-pesäkkeen yhdistelmä nro 28-172 sekä kahden konekiväärin ja panssaritorjuntatykin korsu nro 170-171. Pohjoisosassa on majoituskorsu nro 38.
Koivulan kohteen eteläosa kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Ylä-Villi (Asuinpaikat)
Moderni; Kohde on 1940 rakennetun parakkialueen jäännökset, jotka liittyvät Salpalinjan puolustusketjun rakentamiseen. Kohde sijaitsee Ylä-Villin kylän länsipuolella, Villintien molemmin puolin. Maasto on hiekkapohjaista kangasmetsää. Alueella on useiden parakkien jäännöksiä: porrasaskelmia, sokkelikiviä ja betonisia uuninperustoja.

Kalliola (1000017158) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Uutelan tilalla ja sen länsipuolella. Pääosa linnoitteista on yksityisalueilla, pihapiireissä ravijoentien itäpuolella. Tien länsipuolella on kenttälinnoitteita, joita ei ole tutkittu. Alueen itäosassa, pellolla on nelirivinen panssarivaunun kivieste, joka on osittain purettu tonttialueilta. Kohteen eteläpuolella sijaitsee erillään, pihapiirissä teräsbetoninen majoituskorsu nro 177. Kohteen eteläosassa on panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 12 ja tästä pohjoiseen, tien itälaidalla panssarivaunun tornista tehty teräspesäke nro 1. Kohteen länsiosassa on kallioon louhittu majoitustunneli nro 49 ja pohjoisosassa kallioon louhittu majoitustunneli ja konekivääriasema nro 13.

Ventonvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Ventonvuori-nimisen, korkean mäen itälaidalla. Mäellä kasvaa sekametsää valtapuustona havupuut. Ventonvuoren itärinne on jyrkkä ja siitä on lisäksi louhittu panssariestekiviä, jolloin kallioseinämät ovat muodostuneet osin pystysuoriksi.
Kohteen eteläosassa on majoitustunneli nro 7, jonka yhteydessä on asemat sekä panssaritorjuntatykille että konekiväärille. Ventonvuoren keskellä, sen korkeimman laen alla on majoitustunneli nro 1–180. Kohteen pohjoisosassa, Ventonvuoren juurella on estekivilouhos, johon on sijoitettu valelaitteina kaksi betonista tehtyä ampuma-aukon kehystä. Majoitustunneleiden ympärillä on kallioon louhittuja ja osin maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja, joiden torjuntasuunnat ovat koilliseen ja itään. Taisteluhautojen yhteydessä on ampumapesäkkeitä sekä panssaritorjuntatykin asemia. Panssarivaunun kiviesteet sijaitsevat kohteen itälaidalla, suurimmaksi osaksi pellolla ja osin teiden vieressä. Nelirivisestä esteestä on poistettu osa pellolla sijainneista kivistä noin 75 metrin matkalta.
Ventonvuoren kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kohde sisältyy Salpalinjan merkittävimmät kohteet luetteloon.
Kohteen rajausta on muutettu laserkeilausaineiston perusteella 05/2017.

Riihikorpi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Harjun oppimiskeskukseen johtavan Hovintien länsipuolella rajoittuen Riihikorpi nimiseen soistuneeseen alueeseen. Alueella on tiheää sekametsää sekä erilaisia huolto- ja kasvihuonerakennuksia.
Kohteen eteläosassa mäenkohoumalla on teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 47, jonka ympäristössä on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja, joiden torjuntasuunnat ovat pohjoiseen, itään ja etelään. Yhdyshaudat jatkuvat etelään, Huovinmäen itäpuolelle mutta ne ovat jääneet osin tonttialueiden alle ja tuhoutuneet. Pohjoisen suuntaan yhdyshauta jatkuu seuraavalle mäenkumpareelle, jossa on panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 181. Korsun ympäristössä on piikkilankaesteen tolppien kuoppien jäännöksiä sekä kenttälinnoitteita. Korsun koillispuolella on metsän laidassa panssarivaunun tornista tehty teräspesäke nro 3 sekä aivan Hovintien vieressä konekiväärikupupesäke nro 182. Kohteen luoteisosassa, kasvihuoneiden länsipuolella sijaitsevia kenttälinnoitteita ei ole tutkittu. Kohteen koillisosassa sijainneet kenttälinnoitteet ovat jääneet kasvihuoneiden ja viljelysten alle ja tuhoutuneet.
Panssarivaunun kivieste on nelirivisenä jäljellä kohteen eteläosassa mutta pohjoisosasta sitä on poistettu pellolta yhteensä 570 m. Ravijokeen rakennetun tulvituspadon alasetti on Museotien joen ylittävän sillan pohjoispuolella.
Riihikorven kohde sijaitsee valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä (Harjun maatalousoppilaitos).
Kohde sisältyy Salpalinjan merkittävimmät kohteet luetteloon.

Ravijoen polttoaineasema (Työ- ja valmistuspaikat)
Moderni; Kohde on 1940 aloitetun Salpalinjan puolustusketjun rakentamiseen liittyvä polttoaineasema. Se sijaitsee tasoitetulla aukiolla Museotien ja Koulutilantien risteyksen luoteispuolella. Aukion länsipää on todennäköinen polttoainejakelupisteen paikka. Kohdalla on 11 x 11 metrin kokoinen betoniperusta, joka on pinnoitettu luonnonkivillä tasaiseksi. Tämän läheisyydessä on 0,5–0,6 metriä korkea, lohkotuista kivistä ladottu terassi, jonka koko on 11 x 11 metriä.
Aukion itäpäässä on jäännöksiä talon perustuksesta, puutarhasta sekä kaksi betonirenkailla toteutettua kaivoa.

Kusikallion linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Kusikallion ja Kannanmäen välisellä, osin soisella metsäalueella, jonka maastonkohoumissa kasvaa suurimmaksi osaksi tiheää kuusimetsää.
Kohteen eteläosassa, Kusikalliolla, on kaksi teräsbetonista konekivääripesäkettä nro:t 123 ja 35 sekä niiden pohjoispuolella teräsbetoninen majoituskorsu 94. Kohteen pohjoisosassa maastonkohoumalla on teräsbetoninen majoituskorsu 96 sekä konekivääripesäkkeet 36 ja 97.
Korsujen ja pesäkkeiden välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on nelirivinen panssarivaunun kivieste.
Kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Kannanmäki (1000017176) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Kannanmäen maastonkohouman keski- ja eteläosassa, sekametsässä.
Kohteen eteläosassa on teräsbetoniset panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 158 ja konekiväärikorsu nro 100. Mäen laella on kaksi betonista valettua valetähystyskupua. Kohteen pohjoisosassa on teräsbetoniset konekivääripesäke nro 335 ja majoituskorsu nro 99.
Korsujen ja pesäkkeiden välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen itä- ja eteläpuolilla on nelirivinen panssarivaunun kivieste.
Kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Välikangas (1000017178) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Välikangas-nimisessä, kuusimetsää kasvavassa maastossa, Nuljauksensuon länsi- ja lounaispuolella.
Kohteen eteläosassa, sen itälaidalla sijaitsevat teräsbetoniset majoituskorsut nro:t 102, 103, 285 ja 107. Näiden taustalla ovat teräsbetoniset panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 104 sekä majoituskorsu nro 106. Kohteen pohjoisosassa sijaitsevat teräsbetoniset konekiväärikorsut nro:t 108 ja 146.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen itä- ja eteläpuolilla on nelirivinen panssarivaunun kivieste.
Kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Saarasjärvi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Saarasjärven eteläpuolella, peltoaukean pohjois- ja länsipuolilla. Maasto on osittain tiheää havumetsää sekä sekametsää. Alueella pystyy hahmottamaan selkeästi kenttälinnoitteiden, betonikorsujen ja kiviesteiden sijoittelemisen maastoon. Alueella sijaitseva panssaritorjuntatykin teräsbetoninen pesäke on Salpalinjalla harvinainen linnoituslaite.
Kohteen eteläosassa, metsäisellä mäenrinteellä sijaitsevat teräsbetoniset panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 153, sekä vierekkäin tulenjohtokorsu nro 69 ja panssaritorjuntatykin pesäke nro 270. Näiden läheisyydessä on konekiväärikorsu nro 70. Saarasjärventien pohjoislaidalla on konekiväärikorsu nro 152.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Aaltola (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin vuonna 1940. Se sijaitsee Rajalammesta laskevan joen ja Suurisuon välisellä alueella Säkäjärventien kummallakin puolella. Maasto on pääosin kangasmetsää. Kohteen eteläosassa sijaitsee teräsbetoniset konekiväärikorsu nro 143 ja majoituskorsu nro 121 ja pohjoisosassa konekiväärikorsu nro 142 sekä majoituskorsu nro 141.
Korsujen välisillä alueilla, niiden taustoilla sekä etumaastossa on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste, joka sijaitsee osin pellolla.

Vahtivuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Vahtivuori-nimisen, osittain jyrkän mäen etelälaidalla. Kohteen länsipää on osin avokalliolla mutta itäpään linnoitteet ovat havumetsämaastossa.
Vahtivuoren lounaiskulmassa on kallioon louhittu majoitustunneli ja konekivääriasema nro 17. Kallion huipulla on teräsbetoninen tulenjohtokorsu nro 82. Vahtivuoren juurella, sen itäpuolella on teräsbetoninen majoituskorsu nro 83. Kohteen itäpäässä, Lehtoniityn pohjoispuolella on panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 273 sekä konekiväärikupupesäke nro 273a.
Taistelu- ja yhdyshaudat on louhittu Vahtivuorella kallioon, mäen alarinteissä ne on kaivettu osaksi myös maahan. Taisteluhaudoissa on ampumapesäkkeitä ja -syvennyksiä. Osa haudoista on tuettu betonilla. Vahtivuoren lounaisosassa on yhdyshaudan varrella betonista rakennettu kenttäkorsu.
Panssarivaunun kivieste sijaitsee kohteen etelälaidalla osin Lehtoniityllä, josta se jatkuu koillisen suuntaan metsään. Este on nelirivinen. Vahtivuoren länsiseinämällä on estekivilouhos. Louhoksen etelälaidalta nousevat puiset portaat Vahtivuoren päälle, jossa on opaskyltti.
Vahtivuoren kohde sijaitse valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä (Harjun maatalousoppilaitos).

Sikosuo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee vaihtelevassa maastossa, metsäalueella Harjun vahtivuoren ja Ylä-Pihlajan kylän välissä. Linnoitteita yhdistää niiden taustalla kulkeva, ajokelpoinen mutta kapea metsäautotie. Kasvillisuus on osittain tiheää ja valtapuuna on kuusi. Alueen länsiosassa ovat teräsbetoniset majoituskorsu nro 278 sekä konekiväärikorsu nro 85. Keskiosassa on kaksikerroksinen panssaritorjuntatykille ja konekiväärille tarkoitettu korsu nro 160 jonka yhteydessä on kallioon louhittu majoitustunneli. Kohteen itäosassa ovat majoituskorsu nro 87 sekä konekiväärikorsu 186.
Teräsbetonikorsujen välissä on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja ampumapesäkkeineen sekä kenttälinnoitettuja tuliasemia. Hautoja ja asemia on entisöity alueen itäpäässä rakentamalla niihin myöhemmin hirsistä tukirakenteita. Nelirivinen panssarivaunun kivieste sijaitsee asemien edessä, niiden itä-, kaakko- ja eteläpuolilla.

Heinäaho (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee metsäalueella ja osin pellon laidassa Ylä-Pihlajan kylän länsipuolella. Kohteen eteläosassa sijaitsee teräsbetoninen konekiväärikupukorsu nro 88, tulenjohtokorsu nro 89 sekä konekiväärikorsu nro 90. Kohteen pohjoisosassa sijaitsee kenttälinnoitetun taisteluhautalinjan päässä erillään betoninen majoituskorsu nro 274.
Teräsbetonikorsujen välissä on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja ampumapesäkkeineen sekä kenttälinnoitettuja tuliasemia, joiden torjuntasuunnat ovat pääasiassa itään. Korsusta nro 90 koilliseen n. 45 m sijaitsee valelaite, jossa kalliota on räjäytetty siten, että siihen on muodostunut tuliaseman ampumasektorin kaltainen leikkaus ja leikkauksen taakse on kaivettu tuliasemaa esittävä kuopanne. Valelaitteen eteläpuolella on panssaritorjuntatykin kenttälinnoitettu, maahan kaivettu asema.
Nelirivinen panssarivaunun kivieste sijaitsee kohteen kaakkoispuolella ja itäpuolella. Esteestä on poistettu kiviä pellolla n. 85 metrin matkalta. Kohteen pohjoisosassa on jäljellä 60 metriä itäkoillinen – länsilounas –suuntaista kaivantoestettä. Este on kulkenut peltojen poikki itään Paskomäen länsireunalle mutta se on täytetty Pihlajantien ja Mäkipirtintien väliseltä peltoaukealta. Jäljelle jääneen kaivantoesteen leveys on yläosasta 5 m ja alhaalta 0,5 m. esteen syvyys on 3 m.
Heinäahon kohteen länsiosassa sijaitsee linnoittamiseen liittyvä kivilouhos.

Ahopelto (1000017172) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Ahopelto-nimisen tilan ympäristössä, peltosaarekkeella sekä pellon reunoilla. Kohteen keskiosassa, kangasmetsää kasvavalla peltosaarekkeella on teräsbetoninen kahden konekiväärin korsu nro 19 ja saman peltosaarekkeen pohjoispäässä teräspesäke nro 5.
Peltosaarekkeilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Osa kenttälinnoitteista on tuhoutunut. Mäkipirtintien länsipuolella, Kusikallion kohdalla on linnoitustöihin liittyvä kivilouhos.
Kohteen eteläosassa on pellon poikki kulkenut nelirivinen kivieste, jota on poistettu pellon kohdalta n. 270 m. Poistettuja estekiviä on kasattu pellon länsilaidalla sijaitsevalle saarekkeelle ja kivilouhokseen. Esteen päät ovat jäljellä pellon itä- ja länsilaidoilla. Kohteen pohjoisosassa, pellon poikki on kulkenut kaivantoeste, joka on täytetty. Este on jatkunut pellon keskiosasta nelirivisenä kiviesteenä Paskomäen länsilaidalle, jossa sitä on jäljellä vielä 50 m. Muuten kivieste on purettu 350 m matkalta.

Ukkomäki (1000017173) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Moderni; Todennäköisesti Salpalinjan puolustusketjun linnoiteiden rakentamisen yhteydessä vuonna 1940 syntynyt kalliolouhos, joka sijaitsee Metsäpirtintien itäreunalla. Kalliota on louhittu noin 50 metrin matkalta.

Paskomäki (1000017174) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Paskomäki-nimisen kallioalueen eteläosassa, osin louhikkoisella kalliorinteellä, jonka itäosassa kasvaa tiheää kuusimetsää ja länsireunalla sekametsää.
Mäen länsireunalla sijaitsee teräsbetoninen, kaksikerroksinen panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 144. Itäreunalla ovat teräsbetoniset majoituskorsu nro 92 ja tulenjohtokorsu 93
Korsujen ja pesäkkeiden välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on länteen ja yhdyshaudat jatkuvat etelässä Kusikallion kohteeseen.

Bunkkerimuseo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Virolahden Bunkkerimuseon alueella valtatie 7:n pohjoispuolella, Suurisuon länsilaidalla. Hiekkapohjaisessa maastossa kasvaa sekametsää. Kohteiden ympäristöistä on harvennettu kasvillisuutta ja polut on reunustettu laudoituksin.
Bunkkerimuseon alueella sijaitsevat teräsbetoniset panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 147, kahden konekiväärin korsu nro 111−112 ja majoituskorsu nro 113.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Haudat jatkuvat etelään Välikankaan kohteeseen, jossa osa haudoista on jäänyt vt7:n alle sekä pohjoiseen Kuivakankaan kohteeseen. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Hautoja on kunnostettu ja niiden seinämiä on tuettu puuriu’uilla. Kunnostettujen hautojen pohjalle on lankutus. Museokäytön yhteydessä on alueelle rakennettu uusi neljän miehen suojakomero sekä kyllästetyistä hirsistä uusi panssaritorjuntatykin asema, johon on sijoitettu 75 mm:n panssaritorjuntatykki.
Kohteen itäpuolella, suon laidassa on nelirivinen panssarivaunun kivieste. Tämän lisäksi on korsujen taustalla toinen kaakko–lounassuuntainen, 700 m pitkä, nelirivinen kivieste, jonka päälle on osittain rakennettu museorakennuksen kahvilan terassi. Kohteen eteläosassa, museorakennuksen ja valtatie 7:n välissä on linnoituslaitteiden rakentamiseen liittyvä kivilouhos. Kalliota on louhittu 30 m leveydeltä 6 m kallion keskustaa kohti. Louhoksen korkeus on 3−4 m. Louhoksen pohjalla on vettä ja se on varustettu puisella katseluterassilla.

Kuivakangas (1000017182) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Suurisuon länsipuolella, Kuivakangas-nimisessä, osin hiekkapohjaisessa kangasmaastossa. Kohteen eteläosissa on metsänhakkuualueita, keskiosassa kuusimetsää ja pohjoisosassa harvaa sekametsää sekä avohakkuualue.
Kohteen eteläosassa, sen itälaidalla sijaitsee teräsbetoninen majoituskorsu nro 114, keskiosassa konekiväärikorsut nro:t 149 ja 150 ja niiden välissä tulenjohtokorsu nro 115. Kohteen pohjoisosassa on erillään teräsbetoninen majoituskorsu nro 116.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään. Kohteen itäpuolella, Suurisuon laidassa on panssarivaunun kivieste, joka jatkuu kohteen pohjoisosassa suon poikki Lakiasuon kohteen etumaastoon.
Kohteen eteläosa kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Tiikinkorpi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Saarasjärven itäpuolella, Saarasjärventien molemmin puolin. Maasto on sekametsää.
Kohteen eteläosassa sijaitsevat teräsbetoniset majoituskorsu nro 72 ja konekiväärikorsut nro:t 155 ja 73. Kohteen pohjoisosassa on majoituskorsu nro 75.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste. Saarasjärven itä- ja koillisrannoilla sijaitsee Salpalinjan rakentamisen aikaisten parakkialueiden jäännöksiä, joita ei ole tutkittu.
Kohteen eteläosa kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Majaniemi (1000017150) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Linnoitteita sijaitsee koko niemen alueella osin avokallioilla ja osin havumetsää kasvavalla kankaalla. Kohteen koillisosassa on tiivistä vesakkoa. Kohteessa on yksi teräsbetonikorsu sekä kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys - ja taisteluhautoja tuliasemineen. Taisteluhautojen torjuntasuunnat ovat välillä koillinen – lounas.

Ahdassalmi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee mantereella Siikasaaren luoteispuolella. Kohteen länsiosassa on kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja asemineen, itäosassa haudat on kaivettu maahan. Taisteluhautojen torjuntasuunnat ovat itään, kaakkoon ja lounaaseen. Taisteluhautalinjan yhteyteen on rakennettu teräsbetonisia asekorsuja ja sen taustalle teräsbetonisia miehistökorsuja. Kohteen etelä- ja itäpuolella on nelirivinen kivieste, jonka estekivet ovat keskimäärin 120 cm korkeita maanpinnasta mitattuna. Ravijoenlahden rannalla on kiviesteen keskelle rakennettu mökkikylä.
Ahdassalmen kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Kaalperi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Ravijoenlahden rannan tuntumassa olevalla korkealla mäellä ja sen juurella. Kohteen eteläosassa on majoituskorsu nro 40, Kohteen keskiosassa, jyrkän mäen luoteisosan rinteessä on kallioon louhittu majoitustunneli 20. Mäen pohjoisosassa, rannassa on kaksi teräsbetonista konekivääripesäkettä nrot 37 ja 20. Kohteen pohjoisreunalla on kallioon louhittuja sekä maahan kaivettuja, syviä yhdys- ja taisteluhautoja ampumapesäkkeineen.

Syvänonnennotko (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Syvänonnennotko nimisellä metsäalueella Saarasjärventien ja Säkäjärventien risteyksen eteläpuolella, pääosin kangasmetsässä. Kohteen eteläosassa sijaitsee teräsbetoninen majoituskorsu nro 77 ja pohjoisosassa konekiväärikorsut nro:t 78 ja 79 sekä majoituskorsu nro 80.
Korsujen välisillä alueilla, niiden taustoilla sekä etumaastossa on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste. Kohteen koillispuolella on sijainnut Salpalinjan rakentamisen aikainen parakkialue, jonka jäännöksiä ei ole tutkittu.

Ala-Villi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Ala-Villi -nimisen tilalla ja sen itä- ja kaakkoispuolella. Kankaantien eteläpuolella olevalla mäellä on paikoin syviäkin kallioon louhittuja taistelu ja yhdyshautoja sekä tulenjohtokorsu nro 173, tien pohjoispuolella on kenttälinnoitettuja asemia, jotka ovat osittain jääneet tien alle. Näiden pohjoispuolella on pellolla nelirivinen panssarivaunun kivieste, jonka pohjoisosasta on poistettu n. 70 m estekiviä. Ala-Villin kohteen länsiosassa on yksityisalueella panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 18.

Vähäjärvi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Kohde on panssaritorjuntatykin kenttälinnoitettu asema, joka sijaitsee Siikasaarentien ja Ravijoenkujan risteyksen luoteispuolella, paljaaksi hakatun rinteen huipulla.
Aseman muodostaa maahan kaivettu nelikulmainen, 3 x 3 m kokoinen kuoppa, jonka reunoja on nostettu 0,7 m korkealla kivi- ja maavallilla. Valli on ampuma-aukon kohdalta 0,4 m matala. Ampumasektorin keskisuunta on 100°. Taustastaan avoimeen kuoppaan johtaa vähäinen yhdyshauta. Vanhaan sotilaskarttaan on merkitty kohteen pohjoispuolelle toinen pst-tykin pesäke, jota ei maastosta kuitenkaan löydetty.

Huovinmäki (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee itäreunaltaan jyrkällä Huovinmäellä, Museotien ja Ravijoentien risteyksen lounaispuolella. Museotie on osa suurta rantatietä ja se on ollut toisen maailmansodan aikana tärkein kulkuväylä Karjalan kannakselta Etelä-Suomen läntisiin osiin.
Kohteen itäosassa on teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 10 ja pohjoisosassa majoitustunnelit nro 2 ja 11, josta viimeksi mainitussa on myös konekiväärin asema. Huovinmäen laella on kivistä ladottu ilmatorjuntatykinasema sekä kallioon louhittuja ja osin maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja, joiden torjuntasuunnat ovat pohjoiseen ja itään. Majoitustunneleiden yläpuolella on sijainnut betonin valmistukseen käytetty kivimurskaamo.
Kohde sijaitsee valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä.

Teirisuo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee loivasti itään laskevassa maastossa Koulutilantien kummallakin puolella, Museotien pohjoispuolella. Kohteen eteläosassa, Ravijoen paloaseman koillispuolella on panssarivaunun tornista tehty teräspesäke nro 2. Mäen itäreunassa on kenttälinnoitettuja asemia: maahautaa ampumapesäkkeineen ja kenttäkorsuja. Taisteluhautojen torjuntasuunnat ovat koilliseen ja itään. Kenttälinnoitteet jatkuvat kartan perusteella Riihikorven suon pohjoispuolelle mutta niitä ei ole tutkittu maastossa.
Koulutilantien länsipuolella on teräsbetoninen majoituskorsu nro 3. Korsun ympäristössä on linnoitteiden rakentajien majoitusalue, jossa on useita parakkien pohjia ja talojen perustuksia. Majoituskorsulta ja parakkialueelta johtaa yhdyshauta koillisen suuntaan Riihikorven pohjoispuolelle.
Teirisuon kohde sijaitsee valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä (Harjun maatalousoppilaitos).

Harjun linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Harjun oppimiskeskuksen alueella ja linnoitteet sijoittuvat vanhan kartanon pihapiiriin.
Kohteen itäosassa, ratsastus- ja urheilukenttien vieressä sijaitsevat teräsbetoniset majoituskorsut nro:t 4 ja 5. Kohteen pohjoislaidalla ovat konekiväärikorsu nro 16 ja panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 15. Kohteen keskiosassa, kartanorakennuksen sisäänkäynnin edessä, lipputangon alla on majoituskorsu 46, joka on peitetty kokonaan maalla sisäänkäyntiä myöten. Tästä 100 m kaakkoon on puutarhaistutusten ja -puiden alla, täysin peitettynä teräsbetoninen, numeroimaton korsu, jonka sisäänkäynnin sijainnista ei ole tietoja. Korsun mahdollinen varauloskäynti nousee pystykuiluna puutarhan reunaan.
Alueella sijainneet kenttälinnoitetut taistelu- ja yhdyshaudat on suurimmaksi osaksi täytetty ja maisemoitu. Ravijokeen rakennetun tulvituspadon yläsetti sijaitsee Viipurintien sillan eteläpuolella. Panssarivaunun kivieste alkaa sillan kohdalta ja seuraa joen vartta luoteen suuntaan Vahtivuoren juurelle asti, josta se kääntyy koilliseen. Este on nelirivinen ja sen ympäristössä on laidunnettu lampaita, joten estekivet erottuvat ympäristön kasvillisuudesta selkeästi.
Kohde sijaitsee valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä.

Hytin linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Linnoitteita sijaitsee neljällä alueella Hytti-nimisen tilan länsi- ja pohjoispuolella, peltojen ja asutuksen rajaamilla sekametsäalueilla.
Kohteen itäosassa, yksityisalueen pihamaalla on teräsbetoninen konekiväärikupupesäke ja majoituskorsu nro 30. Keskiosassa on tonttialueen laidalla sijaitseva konekiväärikorsu nro 151 ja Säkäjärventien varrella konekiväärikupupesäke nro 277. Itäosassa on hakkuuaukealla majoituskorsu 24. Kohteen pohjoisosassa on Virojokeen rakennettu nk. Säkäjärven tulvituspato.
Korsujen välisillä alueilla, niiden taustoilla sekä etumaastossa on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Osa haudoista on tuhoutunut jäätyään peltojen ja pihamaiden alle. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste, jota on peltoalueelta purettu noin 120 metrin matkalta.
Säkäjärven tulvituspato ja osa panssariesteistä kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Niemenkankaan linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Soikonvuoren eteläpuolella, metsäautotien ja joen välisellä sekametsää ja idässä kuusimetsää kasvavalla alueella. Kohteen länsiosassa on teräsbetoninen tulenjohtokorsu nro 134 ja idässä, joen rannassa kahden konekiväärin korsu nro 33. Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Soikonvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Soikonvuorella ja sen pohjoispuolen ympäristössä.
Soikonvuoren koillisosassa on kallioon louhittu kahden konekivääriaseman ja majoitustunnelin muodostama korsu nro 240, jonka rakentaminen on jäänyt keskeneräiseksi. Kohteen pohjoisosassa on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Kohteen eteläosassa on panssarivaunun kivieste.
Alue kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Ravijoenlahti (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Kohteen itäosassa, Ravijoenlahden länsirannalla sijaitsee nelirivinen panssarivaunun kivieste, joka kulkee Ravijoenkuja-nimisen tien laidalla. Kohteen keskiosassa haarautuu esteen päälinjasta pohjois-etelä –suuntainen, 180 m pitkä este, joka jatkuu Ravijoenlahden rantaan. Haarauman esteestä on esteen keskivaiheilla sijaitsevan niityn kohdalta poistettu estekiviä 70 m, joita on kasattu niityn laidalle n. 50 kpl. Kohteen eteläosassa on yksi teräsbetoninen majoituskorsu nro 39 ja pohjoisosassa yksi konekiväärikorsu nro 169.

Lakiasuo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Suurisuon pohjoispuolella, Lakiasuon ja Kasettelevakankaan välisellä alueella. Maasto on osin suota, sekametsää sekä tiheää havumetsää. Kohteiden taustalla kulkee Saarasjärventiestä erkaneva metsäautotie.
Kohteen eteläosassa, Suurisuon ja Lakiasuon välisellä alueella sijaitsevat teräsbetoniset panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 220, majoituskorsu 64 ja tykin ja kahden konekiväärin korsu nro 270. Kohteen keskiosassa, soiden välisellä metsäkannaksella on kahden konekiväärin korsu nro 65 ja pohjoisosassa majoituskorsut nro:t 66 ja 67.
Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla on maahan kaivettuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen etelä- ja itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Rantakari (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee neljällä eri alueella viljelysmaiden ympäröimillä pihapiireillä ja metsäsaarekkeilla.
Kohteen eteläosassa on pihapiirissä teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 14 ja länsiosassa, konekiväärin korsu nro 23. Koillisosassa on metsäsaarekkeella, pihapiirissä konekiväärikupupesäke nro 22 sekä panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 22a. Metsäsaarekkeilla on korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat pohjoiseen ja itään. Kohteen koillis- ja itäpuolilla on panssarivaunun kivieste.
Alue kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Mustavuoren linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Mustavuoren pohjoisosassa Säkäjärven seuraintalon (entinen suojeluskuntatalo) ympäristössä, sekametsässä.
Kohteen itäosassa on teräsbetoninen tulenjohtokorsu nro 25 ja länsiosassa, yksityisalueen pihamaalla panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 140. Korsujen välisillä alueilla ja niiden taustoilla sekä etumaastossa on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat pohjoiseen ja itään. Kohteen pohjoispuolella, joen rannassa on panssarivaunun kivieste.

Pataniemi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee pellon laidalla, ryteikköisessä metsässä, 450 m lounaaseen Pataniemi-nimisestä tilasta. Kohteessa on teräsbetoninen panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 31, jonka yksityiskohdat on esitetty alakohteiden yhteydessä.

Pulmikas (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee kahdessa osassa Pulmikas-nimisen vakaveden länsipuolella.
Kohteen eteläosassa on teräsbetoninen majoituskorsu nro 242 sekä konekiväärikorsu nro 241, jonka ampuma-aukossa on harvinainen aukkopanssarirakenne. Kohteen pohjoisosassa sijaitsee erillään tulenjohtokorsu nro 243. Korsujen 242 ja 241 välisellä alueella, sekä metsäsaarekkeella niiden pohjoispuolella on maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itä- ja pohjoisosassa on panssarivaunun kivieste.
Alue kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Säkäjärvi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee neljässä osassa Säkäjärven vesistön länsirannalla.
Kohteen eteläosassa on teräsbetoninen konekiväärikupukorsu nro 272, keskiosassa konekiväärikorsu nro 244, konekiväärikupupesäke 246a, konekiväärikupupesäkkeen ja miehistökorsun yhdistelmä nro 246 sekä konekiväärikorsu nro 248. Pohjoisosassa on konekiväärikorsu nro 249.
Kohteessa on lisäksi maahan kaivettuja ja kallioon louhittuja, kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Taisteluhautojen päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen etelä-, keski- ja pohjoisosissa on panssarivaunun kivieste, joka ei alunperinkään ole ollut yhtenäinen. Lisäksi estekiviä on jonkin verran poistettu.

Kokkolan linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Ventovuoren kaakkoislaidalla. Ravijoentien länsipuolella on kenttälinnoitteita, joita ei ole tutkittu maastossa. Kohteen eteläosaan sijoittuu teräsbetonikorsu nro 179 ja kohteen keskiosassa aivan Ravijoentien laidalla on teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 48 ja tien toisella puolella yksityisalueen pihamaalla teräsbetoninen konekivääripesäke 48a. Kohteen itäosassa on sijainnut panssarivaunun kivieste, jota on purettu noin 230 metriä.

Salmenkylän linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Salmenvirrantien ja Pirkantien risteyksen koillispuolella, yksityisalueella. Kohteessa on teräsbetoninen majoituskorsu nro Hu17, jonka ympäristössä on vähäisiä taistelu- ja yhdyshautoja. Haudoista suuri osa on tuhoutunut rakennustöissä. Kohteen majoituskorsu on ainoa jäljellä oleva valmiiksi saatu toisen maailmansodan aikainen kestolaite Haminassa.

Vilppulan lauttavalkama 2 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Elimäellä Kymijoessa Kouvolan keskustasta noin 3,5 km lounaaseen. Kohteen ranta-alue on Muinaisjäännösrekisterissä kohde Vilppulan lauttavalkama (nro 1000007713). Kohde sijaitsee vanhalla lossauslinjalla, jossa savipenkka laskee jyrkästi kahdesta metristä yhdeksään metriin.
Pohjassa on vanhan lossin jäännös, jonka koko on noin 4 x 7 metriä. Lyhyen sivun suuntaisina on 15-20 cm tukiparrut rakenteen sisällä. Laidat ovat osin syöpynyttä lankkua. Lounaissivu säilynyt ehjimpänä. Koillissivun päällä on tunnistamaton puinen rakennelma (ohjain?). Rannan puoleisessa kaakkoispäässä on noin metrin pituinen louhittu kivi mahdollisesti sidottuna lossiin kiinni.
Vuonna 1928 Korian vanha rautatiesilta avattiin maantieliikenteelle. Sitä ennen nykyisen 6-tien tapaan suuntautunut valtatieliikenne käytti Kososen - Tommolan lossipaikkaa. Samassa vaijerissa toimi kaksi lossia. Isompi oli ilmeisesti Valtion/Tielaitoksen omaisuutta ja vietiin jatkokäyttöön. Pienempi, joka oli ilmeisesti Kouvolankylän omaisuutta jäi käyttämättömänä rantaveteen ja vajosi pohjaan. Läheisen Tommolan talon isäntä kertoi 2010-luvulla, että hänen lapsuudessaan 1940-luvulla vanha lossi vielä näkyi matalassa rantavedessä. Myöhemmin muta ja erilainen vesikasvillisuus ovat peittäneet jäännöksen. Lossin valmistumisajasta ei ole tietoa. Ruotsin kruunu käski molempien rantojen kyliä laittamaan ylikulkuun soveltuvan lautan jo 1600-luvulla. Vuosisatojen aikana lauttoja on ollut monia. Tommolan talo vastannut itärannan toiminnasta.
Kohde on löytynyt sukeltamisen yhteydessä alun perin 1989. Kaikuluotauksissa kohde havaittiin 2009. Kohteen tarkka paikannus ja opasköyden asettaminen on tehty elokuussa 2010 3D-kaikuluotauksella. Kohde on varmistettu sukeltamalla 19.11.2010. (Reino Hemmilä ja Mikko Hurmerinta).

Kärenkulma (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Salmenvirran länsirannalla, Salmenvirrantien ja rannan välisellä alueella.
Kohteen lounaisosassa on kallioon louhittu majoitustunneli nro Hi13. Tämän eteläpuolella keskeneräinen konekivääripesäke nro Hi11. Kohteen pohjoisosassa on pysäköintialueen länsilaidalla harkkokivistä ladottu muurimainen panssarivaunun kivieste. Esteen eteläpäässä on keskeneräisen konekivääripesäkkeen nro Hi12 avolouhos.

Kurjenniemi (1000018812) (Kulkuväylät)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kymijoen rannalla Kurjenniemessä.
Vanhan sillan jäänteet molemmilla puolilla joen rantaa. Pohjois/itärannalla on jäljellä veden alla sillan maatuki, hirsinen arkkutuki, jossa on 3-4 hirsikerrosta. Osa kivistä on paikoillaan. Rakenne on melko ehyt, vain ylävirran puoleisessa kulmassa muutama hirsi on poissa paikoiltaan. Rakenteen koko on noin 3 x 17 metriä ja korkeus vajaat 2 metriä. Alueella on muta- ja savipohjaa ja voimakas virtaus.
Etelä/länsirannalla hirsirakenteen pituus rannan suunnassa on ainakin 17-18 metriä. Korkeus on noin metri (jäät todennäköisesti vieneet ylemmät osat). Rantamatalikolla on myös rakenteeseen todennäköisesti kuuluvia kiviä. Vedessä olevien hirsirakenteiden löytösyvyys on 0,5-3 metriä.
Kymen länsirannalla oli 1862-1882(?) Heikkilän höyrysaha, jonka tuotteiden rahtaamiseksi Haminaan oli Kymeen tehty ilmeisesti uivarakenteinen silta. Ilmeisesti laaja rantamatalikko (useita aareja) on suurelta osin vanhaa sahauspintaa.

Klamilan tykkipatteri (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Tiilikallion ja Vesikonvuoren avokallioilla. Kohde on kahden tykin patteri, jonka aseistuksena on ollut 2 kpl 152 mm:n, 45 kaliiperin raskasta rannikkokanuunaa, mallia Canet. Tykkiasemat on numeroitu sotilaskartassa (mahd. vuodelta 1944) siten, että läntisempi tykkiasema Tiilikalliolla on nro 1 ja itäisempi Vesikonvuorella on nro 2.

Rankki 6 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Tykinperusta, joka sijaitsee Rankin koillisosassa tien varressa männikön ympäröimässä louhikkoisessa maastossa.
Kallioon on kiinnitetty kehän muotoon teräspultteja. Kyseessä on vuonna 1926 tehty hajasijoitettu Canet-rannikkokanuunan asema.
V. 2016 inventoinnin havainnot: noin 15 cm maasta nousevat teräspultit muodostavat kaksi metriä halkaisijaltaan olevan ympyrän. Kanuuna on ilmeisesti ollut kiinnitetty pultteihin. Pulttikehää kiertää matala, noin 10 metrin kokoinen kivikehä, joka on rikkoutunut pohjoisreunaltaan, tien kohdalta. Kyseessä on ilmeisesti kanuunaa suojannut ns. rintasuoja.

Kirkonmaa 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on järeä hajasijoitettu tykkipatteri, joka sijaitsee saaren eteläosassa. Patteri koostuu neljästä erillään sijaitsevasta tykkiasemasta, jotka ovat rakenteeltaan samanlaisia. Patterin aseistuksena oli neljä ympäri ampuvaa 254 mm:n 45 kaliiperin rannikkokanuunaa, jotka seisoivat keskitapeille muunnetuilla Durlacher-mallisilla laveteilla. Tykit sijoitettiin alunperin kuoppiin, joiden ympärille rakennettiin myöhemmin betoniset ammussuojat ja miehistöä suojaavat lipat. Saaren pohjoisosaan tehtiin ruuti- ja ammusvarastot, joilta johti kapearaiteinen rautatie tykeille.
Tykkiasemat ovat nykyään pyöreitä kumpuja, joiden ulkohalkaisija on 25 m. Betoniseen maanalaiseen sisäänkäyntiin johtaa ajoluiskat. Tykkiasemien vieressä on kapearaiteisen rautatien lastauslaiturit, jotka on rakennettu betonista.
Tykkiasemat sijaitsevat pareittain siten että parit ovat toisistaan noin puolen kilometrin etäisyydellä. Parin muodostavien tykkiasemien etäisyys on toisistaan noin 200 m.

Kirkonmaa 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Betonista rakennettu nelikulmainen rannikkotykistön tulenjohto- ja mittaustorni, joka sijaitsee saaren eteläosassa avokalliolla. Ulkomitat ovat 2,5 x 2,5 m ja korkeus noin 10—12 m. Torni on kolmekerroksinen. Tornin ylin huone on varustettu idän, etelän ja lännen suuntaan aukeavalla kapealla tähystysraolla.
Huoneiden ovet ovat tornin pohjoisseinässä ja niihin noustaan teräksisiä tikasaskelmia pitkin. Ylimmän kerroksen rakohuoneen oven edessä on betoninen parveketasanne ja tämän yläpuolella vielä toinen parveke, jolta pääsee nousemaan tornin katolla sijaitsevalle avoimelle tähystyspaikalle. Toisen kerroksen huoneen oviaukolle on myöhemmin rakennettu puiset portaat. Tornin huoneet on lukittu.
Torni rakennettiin 1930-luvun alussa. Se toimi Kirkonmaan ja Rankin pattereiden tulenjohto- ja mittauspisteenä. Kirkonmaan mittaustorni ja Pyhtään Kaunissaareen rakennettu samankaltainen torni olivat Suomen ensimmäiset ns. Rikaman-malliset mittaustornit.

Kirkonmaa 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kallioon louhittu betoninen suojatila, joka sijaitsee saaren eteläosassa avokallion laidalla tulenjohtotornin juurella. Suojan katon ulkomitta on 13 x 20 m. Sisäänkäynti on rakenteen länsipuolella. Sisäänkäyntiin johtaa viereiseltä tieltä betoniseinäinen kuilu, joka on naamioitu luonnonkivillä.

Moderni; Ruutivarasto, joka sijaitsee Kirkonmaan keskiosassa saarta halkovan päätien itäpuolella. Se on rakennettu betonista ja tiilistä. Ulkoseinät on rapattu. Varasto on kooltaan 7 x 10 m. Rakennuksen päädyissä on niitatut, teräksiset pariovet. Katto on holvattu. Rakennettu 1930-luvun alussa.

Moderni; Ampumatarvikevaraston raunio, joka sijaitsee Kirkonmaan keskiosassa, saarta halkovan päätien itäpuolella. Varastosta on jäljellä ainoastaan betoninen lattia, jonka päällä lepää holvattu betonikatto. Seinät puuttuvat. Varaston vieressä on betoninen kapearaiteisen rautatien lastauslaituri. Katon alla on jonkin verran hajonneita tiiliä ja sementtiä sekä kaksinkertaiset teräksiset pariovet. Rakennettu 1930-luvun alussa.

Moderni; Ammusvarasto, joka sijaitsee Kirkonmaan koillisosassa, rantaan johtavan tien itäpuolella. Se on rakennettu betonista ja tiilistä. Ulkoseinät on rapattu. Varasto on kooltaan 7 x 10 m. Rakennuksen päädyissä on niitatut, teräksiset pariovet. Varaston vieressä on kapearaiteisen rautatien betoninen lastauslaituri. Rakennettu 1930-luvun alussa.

Moderni; Ruutivarasto, joka sijaitsee Kirkonmaan pohjoisosassa tien varrella Se on rakennettu betonista ja tiilistä. Ulkoseinät on rapattu. Varasto on kooltaan 7 x 10 m. Rakennuksen päädyissä on niitatut, teräksiset pariovet. Varaston vieressä on kapearaiteisen rautatien betoninen lastauslaituri. Rakennettu 1930-luvun alussa.

Moderni; Betonista vaelttu tykinjalusta sijaitsee Kirkonmaan lounaisosassa Kaapelinien Voikalliolla. Jalusta, jonka halkaisija on 1,3 m ja korkeus 0,25 m. Jalustassa on kuusi kehäpulttia. Rakennusajankohdasta ei ole tietoja.

Hämeenkylän linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee Hämeenkylän ympäristössä, Suurivuori nimisellä mäellä. Mäen koillisosassa on teräspesäke nro 1216. Suurivuoren laella on maahan kaivettuja ja kallioon louhittu yhdys- ja taisteluhautoja, kenttäkorsuja sekä tähystysasemia, jotka ovat jääneet osittain keskeneräisiksi. Mäen itäreunalla olevat linnoitteet ovat jääneet suurimmaksi osaksi tonttimaiden alle ja tuhoutuneet.
Kohteen länsiosa sijaitsee valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä (Vironlahden graniittilouhokset).

Pajulahden linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee viidessä osassa viljelysmaiden ja maatilojen ympäristöissä.
Kohteen eteläosassa on imubetonimenetelmällä valettu majoituskorsu eli pallokorsu nro 1815 sekä pallokorsun nro 1816 ja tulenjohtopesäkkeen 1053A yhdistelmä. Pallokorsua nro 1817 ei pystytty varmuudella paikantamaan. Kohteen länsiosassa on neljännen lujuusluokan majoituskorsut nrot 1804 ja 1805 sekä pallokorsut nrot 1809 ja 1811. Kohteen keskiosassa on teräspesäke nro 1820. Kohteen pohjoisosassa on yksityisalueiden pihamailla pallokorsut nrot 1812 ja 1813.
Kohteessa on lisäksi kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja, jotka on osittain kaivettu maahan ja osin louhittu kallioon. Päätorjuntasuuntana on itä. Taisteluhaudoissa on L-kirjaimen muotoisia ampumapesäkkeitä, joista kolme on louhittu kallioon ja niiden torjuntasuunnan puoleiset seinät on vahvistettu betonilla ja varustettu ampumatarvikekomeroilla. Näiden lisäksi on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja kenttälinnoitettujen majoituskorsujen kuoppia. Taisteluhaudat on täytetty viljelysmaiden ja piha-alueiden kohdilta.
Pallokorsun ja tulenjohtopesäkkeen yhdistelmä sekä betonivahvisteiset ampumapesäkkeet ovat harvinaisia linnoituslaitteita Salpalinjan puolustusketjussa.

Kanssoinvuoren linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Se sijaitsee Kanssoinvuoren koillis-, itä- ja eteläpuolilla Häkälänjärventien molemmin puolin. Kohteessa on 17 imubetonimenetelmällä valettua miehistökorsua eli pallokorsut nrot 1405, 1407-1409, 1411-1413, 1415-1424. Pallokorsu 1414 on tuhoutunut jäätyään Häkälänjärventien rakennustöiden alle. Korsujen 1417 ja 1418 välissä on ollut panssarivaunun tornista rakennettu, pikakiväärille tarkoitettu teräspesäke nro 1461, jota ei löytynyt maastosta.
Pallokorsujen ympäristössä on maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja, joiden yhteyteen on tehty kaivettuja ampumapesäkkeitä ja -ulokkeita. Haudat ja pesäkkeet on aikanaan tuettu osittain puumateriaalilla. Osassa pesäkkeistä erottuu vielä jäännöksiä puuriu´uista ja hautojen reunoilta löytyi metallilankoja, joilla tukimateriaalit on kiinnitetty paikoilleen. Taisteluhautojen ja tuliasemien päätorjuntasuunta on itä ja kaakko.

Pajulahdenkangas (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Mattilantien molemmin puolin, osin yksityisalueen pihamaalla. Kohteessa on neljä imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1878 - 1881. Pallokorsujen ympäristössä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on itä. Osa haudoista on tuhoutunut pihamaiden ja hiekkakuoppien alle.

Sivinrasinkangas (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee metsämaastossa Soukkiontien molemmin puolin. Kohteessa on yksi teräsbetoninen majoituskorsu nro 1956 sekä kolme imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1934, 1935 ja 1937. Pallokorsujen ympäristössä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntana on itä. Pallokorsun 1934 sisäänkäynnin puiset suojarakenteet ovat säilyneet, mikä on Salpalinjalla puolustusketjun alueella harvinaista.

Soukkionvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee Tyllinjärven eteläpuolella, Soukkiontien molemmin puolin. Kohteessa on kymmenen imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1938 – 1944 sekä 1947 - 1949. Pallokorsujen ympäristössä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntana on itä.

Hellän linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee Hellä-nimisen kylän ympäristössä, Hämeenkyläntien pohjoispuolella, lähinnä havumetsää kasvavalla loivalla rinteellä. Osa linnoitteista sijaitsee yksityisalueiden pihapiirissä. Kohteessa on 18 imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1217, 1220, 1002, 1221, 1226, 1227, 1228, 1246, 1244, 1243, 1230, 1231, 1232, 1234, 1235, 1237, 1247, 1248.
Pallokorsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntina ovat itä, kaakko, etelä ja lounas. Kohteen kaakkois- ja eteläosan linnoitteiden edustalla on maahan kaivettu panssarivaunun kaivantoeste. Korsu 1232 sijaitsee karttatietojen perusteella kohteen kaakkoisosassa korsujen 1231 ja 1234 välissä. Sitä ei kuitenkaan löydetty maastosta. Pallokorsun nro 1227 sisäänkäynnin edessä on säilynyt rakenteet puisesta suojakatoksesta, mikä on harvinaista Salpalinjan puolustusketjun alueella.

Haapavuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee Haapavuori-nimisen mäen itäreunassa pääosin kuusimetsässä. Kohteessa on 15 imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1251–1259, 1261, 1264, 1269, 1266 ja 1267. Korsu 1270 sijaitsee karttatietojen perusteella kohteen kaakkoisosassa korsujen 1269 ja 1267 itäpuolella. Sitä ei kuitenkaan löydetty maastosta.
Pallokorsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntina ovat itä, ja etelä. Kohteen pohjoisosan asemien edustalla on maahan kaivettu panssarivaunun kaivantoeste.

Kuokanmäen linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Häkälänjärven välissä.
Kohde sijaitsee kahdessa osassa valtatie 7:n eteläpuolella. Länsiosan linnoitteet sijaitsevat Kellarimäen itäreunalla. Kuusimetsässä on neljä imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1341–1344.
Kohteen itäosa sijaitsee Kuokanmäellä. Mäen eteläosassa on kirjallisten lähteiden perusteella ollut panssarivaunun tornista tehty, pikakiväärille tarkoitettu teräspesäke nro 1368, jota ei löydetty maastosta. Kuokanmäen eteläosassa on teräsbetoninen tulenjohtokorsu nro 1011B. Kuokanmäen itäreunalla ovat teräsbetoniset, neljänteen lujuusluokkaan kuuluvat majoituskorsut nrot 1305–1308 sekä 1310–1313. Mäen pohjoisosassa on teräsbetoninen tulenjohtokorsu nro 1013, teräspesäke 1336 sekä majoituskorsu 1332.
Kuokanmäen keskiosasta, mäen itäreunalta löytyi lisäksi teräsbetonisen korsun A tukkeutunut sisäänkäynti. Korsusta ei löytynyt kirjallisia lähdetietoja. Koskela-nimisen tilan itäpuolella on betonista rakennettu pieni katettu suojatila (korsu C), josta johtaa betonilla tuettu yhdyshauta betoniseen, avoimeen konekiväärisasemaan.
Korsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja, maahan kaivettuja ja vähäiseltä osin kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuunta on itään. Kuokanmäen etelä- ja itäpuolella on maahan kaivettu panssarivaunun kaivantoeste. Haudat ja este ovat tuhoutuneet viljelysalueiden ja pihamaiden kohdilta.

Peltola (1000019248) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee kahdessa osassa metsäalueilla sekä yksityisalueiden pihapiirissä. Kohteessa on viisi imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1839, 1836, 1840. 1841 ja 1865. Kohteen itäosassa on teräspesäke nro 1845.
Pallokorsujen ympäristössä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on itä. Näiden lisäksi on maahan kaivettuja kenttälinnoitettujen majoituskorsujen kuoppia. Taisteluhaudat on täytetty viljelysmaiden ja piha-alueiden kohdilta. Kohteen eteläpuolella on panssarivaunun kaivantoeste, josta on jäljellä osia. Kohteen itäpuolelta este on hävinnyt.

Sikovuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee neljässä osassa Mattilantien molemmin puolin. Kohteessa on yhdeksän imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nro 1864, 1866–1870 ja 1872–1874. Pallokorsu 1871 sijaitsee arkistotietojen perusteella korsun 1870 pohjoispuolella. Sitä ei löydetty maastosta. Korsu on saattanut jäädä tien alle tai sen sisäänkäynti on peitetty tien leventämisen yhteydessä. Pallokorsujen ympäristössä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on itä ja etelä.

Metsä-Kuokka (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee kahdessa osassa valtatie 7:n pohjoispuolella, Vaalimaanjoen länsipuolella. Kohteessa on 14 imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot. 1345 – 1357 ja 1065. Kohteen pohjoisosassa on lisäksi panssarivaunusta tehty teräspesäke nro 1338. Korsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja ja lähinnä maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuunta on itään.

Vuolteenkoski (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee neljässä osassa Vuolteenkosken ympäristössä. Kohteen eteläosassa,
Vuolteenkosken kaakkoispuolella on teräsbetonista rakennetut konekiväärikupukorsu nro 252, panssaritorjuntatykin pesäke nro 433, konekiväärikorsu 302 sekä majoituskorsu 427. Kohteen keskiosassa on teräsbetonista tehdyt panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu 301, tulenjohtokorsu 384 sekä majoituskorsu 303. Kohteen pohjoisosassa ovat majoituskorsu 312 sekä konekiväärikorsu 304.
Korsujen välissä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja ampumapesäkkeineen sekä useita panssarivaunun kiviestelinjoja, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntana on itä. Esteitä sijaitsee myös kohderajauksien ulkopuolella mm. Kylmälänlammen etelärannoilla.
Vuolteenkosken kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Riihimäki (1000019282) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee kahdessa osassa Riihimäki-nimisen mäen ympäristössä.
Kohteen länsiosassa, Kylmälänlammen itärannalla on teräsbetonista tehdyt konekiväärikorsu nro 307 ja panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu 306. Kohteen itäosassa, Riihimäellä on imubetonimenetelmällä valetut miehistökorsut eli pallokorsut nrot 625 ja 624. Riihimäen etelä- ja kaakkoisosassa ovat panssaritorjuntatykin ja konekiväärin kaksikerroksinen korsu 352, tulenjohtokorsu 314, majoituskorsu 316 sekä kaksikerroksinen panssaritorjuntakiväärille ja konekiväärille tarkoitettu korsu nro 308.
Korsujen välissä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja ampumapesäkkeineen sekä useita panssarivaunun kiviestelinjoja, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntina ovat itä ja etelä. Panssaritorjuntakiväärin ja konekiväärin yhdistelmäkorsu sekä kaksikerroksinen panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu ovat Salpalinjalla harvinaisia linnoituslaitetyyppejä.
Riihimäen kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Hyyhmävuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Hyyhmävuori-nimisellä mäellä ja mäen kaakkoispuolella, Piikinojansuon itäpuolella.
Rakolantien varressa on kolme imubetonimenetelmällä valettua miehistökorsua eli pallokorsut nrot 621–623. Piikinojansuon koillispuolella olevalla metsäalueella ovat teräsbetonista rakennetut konekiväärikorsu nro 309 ja kahden konekiväärin kupukorsu 310/443. Kummallekin korsulle on viitoitus ja ne on varustettu opastauluilla. Saman mäen pohjoispuolella on konekiväärikorsu nro 313. Kohteen pohjoisosassa, Hyyhmävuorella on kaksi keskeneräistä korsua nrot 355 ja 354, joista viimeksi mainittu on varustettu teräksisellä konekiväärikuvulla.
Korsujen välissä on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja ampumapesäkkeineen sekä useita panssarivaunun kiviestelinjoja, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntina ovat itä ja etelä. Häyhinlammen pohjoisrannalla on estekivilouhos.
Hyyhmävuoren kohteen eteläosa kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Laajanpohja (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Hyyhmävuoren itäpuolella, Rakolantien molemmin puolin.
Kohteen länsiosassa on teräsbetonista rakennetut konekiväärikorsu nro 335 ja panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu 334. Kohteen länsiosassa on kahden konekiväärin korsu nro 333/334, panssaritorjuntatykin pesäke 437 sekä konekiväärikorsu 329. Taustalla sijaitsevat imubetonimenetelmällä valetut miehistökorsut eli pallokorsut nrot 615, 616, 619 ja 620. Karttatietojen perusteella pallokorsun 616 itäpuolella pitäisi sijaita pallokorsut 617 ja 618. Näitä ei kuitenkaan löytynyt maastosta. Rakolantien pohjoispuolella on kenttälinnoitettu, rintamatulta ampuneiden suorasuuntaustykkien patteri sekä estekivilouhos.
Korsujen välissä on kenttälinnoitettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuuntina ovat itä ja etelä. Kohteen eteläpuolella ja osittain kohteen keskellä on panssarivaunun kivieste.

Salpalinja-museo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Raslanmäen ympäristössä Taavetintien molemmin puolin. Kohteen itäosassa on teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 330 sekä imubetonimenetelmällä valetut miehistökorsut eli pallokorsut nrot 613 ja 612. Pallokorsu 614 sijaitsee vanhan sotilaskartan mukaan korsun 613 kaakkoispuolella. Sitä ei kuitenkaan löydetty maastosta.
Raslanmäen eteläosassa toimii Salpalinja-museo. Sen ympäristössä olevat korsut ja muut linnoitteet on entisöity ja varustettu opastauluin. Museon alueella ovat pallokorsu nro 611, teräsbetonista rakennetut tykkipesäke 360, konekiväärikorsu 326, miehistökorsu 327 sekä tulenjohtokorsu 385, joka on uudistettu aikanaan kokoustilaksi. Raslanmäen itäosassa, museon piha-alueen ulkopuolella on opastauluin varustetut, teräsbetonista rakennetut majoituskorsu 322 sekä panssaritorjuntatykin ja konekiväärin korsu nro 321. Kohteen itäpäässä ovat teräsbetonista rakennetut majoituskorsu 219 sekä tykin ja konekiväärin korsu nro 318.
Korsujen ympäristöissä on kenttälinnoitettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Hautoja ja ampumapesäkkeitä on entisöity Salpalinja-museon alueella. Raslanmäen länsipuolella on taisteluhautoja louhittu kallioon ja vahvistettu osittain betonilla. Taisteluhaudan betonisiin rintasuojiin on tehty ampumatarvikekomeroita.
Asemien etelä- ja itäpuolilla on panssarivaunun nelirivinen kivieste. Kohdassa, jossa kivieste leikkaa Taavetintien, on tien molemmilla puolilla oleviin kahteen estekiveen kaiverrettu vaakunaleijonat. Punaisenojanmäellä on kokeilualue, jossa estekivien sijasta on käytetty betonista valettuja, katkaistun pyramidin muotoisia esteitä. Panssariesteitä on alueella toteutettu myös vastarinneleikkauksina sekä maahan kaivettuina kaivantoesteinä.

Härkämäki (1000019299) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Pulakorven Härkämäellä.
Härkämäen eteläosassa ovat teräsbetonista rakennetut tulenjohtopesäkkeet nrot 573 ja 572. Pohjoisosassa on kallioon louhittu tulenjohto- ja majoitustunneli 387, konekiväärin, panssaritorjuntatykin ja majoitustunnelin yhdistelmä 311/349 sekä konekiväärikorsu nro 343. Korsujen ympäristöissä on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.
Härkämäen koillispuolella, Saunamäen kaakkoisosassa on sijainnut parakkialue, joka on jäänyt maatilan rakennusten ja pihamaiden alle. Maastossa erottuu enää vähäisiä jälkiä purettujen parakkien perustuksista.
Härkämäen kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Silakkakalliot (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Myllylammen pohjoispuolella Silakkakallioilla sekä niiden pohjoispuolella.
Silakkakallion eteläosassa on teräsbetonista rakennetut tulenjohtokorsu nro 386 ja majoituskorsu 378. Pohjoisosassa ovat majoituskorsut nrot 377, 379 ja 351. Korsujen ympäristöissä on kallioon louhittuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen etelä ja itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Rauhala (1000019301) (Asuinpaikat)
Moderni; Jäännökset parakkialueesta, joka liittyy vuonna 1940 aloitettuun Salpalinjan puolustusketjun rakentamiseen. Kohde sijaitsee Riitahuusinpellon itäpuolella, Takamaantie 190:n pohjoispuolella, sekä Nurmijärven lounaispuolelle johtavan metsäautotien varressa.
Alueella on kuuden parakin jäännökset. Parakit ovat olleet 16 x 7 m kokoisia. Niistä on jäänyt jäljelle betonisia perustustolppia sekä suurempia (1 x 1 m, korkeus 0,5–1 m) betonisia jalustoja. Noin 70 m pohjoiseen Takamaantiestä on epämääräisempi talon perustus ja kaksihuoneinen, romahtamaisillaan oleva kellari. Näiden liittymisestä parakkialueeseen ei ole tietoja.
Sotilaskartassa vuodelta 1944 on parakkialueen itäpuolelle merkitty kenttälinnoitteita ja kaivantoeste. Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017.

Saunalehdonkangas (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Sen eteläosa sijaitsee Nurmijärven itäpuolella, Vaalimaanjoen länsirannalla. Alueella on yksi teräsbetonista rakennettu majoituskorsu nro 420. Pohjoisosa on Karjunveräjänniittyjen ja Korsumäen välisellä metsäalueella. Alueella ovat teräsbetoniset konekiväärikorsut nrot 358 ja 438, majoituskorsu 359 ja erillinen teräsbetoninen panssaritorjuntatykin suoja. Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017 ja 09/2022.
Inventoinnin 2023 yhteydessä kohteen rajausta on laajennettu.

Salmilampi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Salmilammen ja Orjasaarensuon välisellä metsäalueella. Kohteen eteläosassa on kaksi konekiväärikupukorsua nrot 441 ja 371, joiden teräksisten konekiväärikupujen yhteydessä on hirsistä rakennetut majoitustilat. Kohteen pohjoisosassa on teräsbetonista rakennetut konekiväärikorsut nrot 369 ja 368 sekä majoituskorsu 383.
Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä korsukuoppia, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunnat ovat itään ja etelään. Kohteen itä- ja eteläpuolella on panssarivaunun kivieste.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017 ja 09/2022.

Orjansaarensuo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Orjasaarensuon länsipuoleisella metsäalueella. Kohteen eteläosassa on konekiväärikupukorsu nro 374, joka on osaksi rakennettu hirsistä sekä teräsbetoninen konekiväärikorsu nro 373. Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä korsukuoppia, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Kohteen pohjoisosan kenttälinnoitettua aluetta ei ole tutkittu maastossa. Päätorjuntasuunnat ovat pohjoiseen ja itään. Kohteen pohjois- ja itäpuolella on panssarivaunun kivieste.
Kohteen rajausta on tarkennettu laserkeilausaineiston perusteella 04/2017 ja 09/2022.

Taipale (1000019308) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se sijaitsee Vaalimaajoen etelärannalla, Miehikkälän kirkonkylän koillispuolella. Joen ranta on varustettu maahan kaivetuilla tai kallioon louhituilla, kenttälinnoitetuilla yhdys- ja taisteluhaudoilla, joiden yhteydessä on tuliasemia ja kenttälinnoitettuja korsuja. Linnoitteita on tutkittu maastossa ainoastaan kolmella alueella, jotka on rajattu maastotietokantaan. Linnoitteita on karttatietojen perusteella kuitenkin koko matkalla Härkämäen ja Kataisenniemen välisellä alueella. Taipaleen kylän kohdalla on betoninen majoituskorsu sekä betonilla tuettu avoin konekivääriasema.
Kohteen rajausta on laajennettu inventoinnin 2023 yhteydessä tehtyjen maastohavaintojen sekä lidar-aineiston perusteella.

Ukkomäki (1000019390) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Moderni; Todennäköisesti Salpalinjan puolustusketjun linnoiteiden rakentamisen yhteydessä vuonna 1940 syntynyt kalliolouhos, joka sijaitsee Metsäpirtintien itäreunalla. Kalliota on louhittu noin 50 metrin matkalta.

Kohtakangas (1000019395) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohtakangas-nimisellä maankohoumalla on vanhojen sotilaskarttatietojen sekä laserkeilausaineistojen perusteella kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja, tuliasemia sekä kenttäkorsuja. Linnoitteet sijoittuvat mäen pohjois-, itä- ja eteläosiin. Linnoitteita on myös Kohtakankaan pohjoispuolella olevalla mäellä. Kohdetta ei ole tutkittu maastossa.

Ojala (1000019409) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee kolmessa osassa yksityisalueiden pihapiirien läheisyydessä. Kohteessa on neljä imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1844 ja 1831-1833. Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee kolmessa osassa yksityisalueiden pihapiirien läheisyydessä. Kohteessa on neljä imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1844 ja 1831-1833. Pallokorsu 1834 sijaitsee arkistotietojen perusteella korsun 1833 pohjoispuolella mutta sitä ei löydetty maastosta.
Pallokorsujen edustalla on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on itä. Näiden lisäksi on maahan kaivettuja kenttälinnoitettujen majoituskorsujen kuoppia. Taisteluhaudat on täytetty viljelysmaiden ja piha-alueiden kohdilta. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kaivantoeste, josta on jäljellä osia. Pallokorsujen edustalla on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen. Päätorjuntasuuntana on itä. Näiden lisäksi on maahan kaivettuja kenttälinnoitettujen majoituskorsujen kuoppia. Taisteluhaudat on täytetty viljelysmaiden ja piha-alueiden kohdilta.

Kiiskilä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Se sijaitsee Kanssoinpeltojen itäpuolella, Häkälänjärventien molemmin puolin. Kohteessa on kahdeksan imubetonimenetelmällä valettua miehistökorsua eli pallokorsut nrot 1426 - 1433. Pallokorsu 1425 sijaitsee kohteen eteläosassa mutta sitä ei havaittu maastossa.
Korsujen ympäristöissä on maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä kenttälinnoitettuja majoituskorsuja. Päätorjuntasuunta on itään. Pallokorsujen 1427 ja 1428 välissä on hyvin säilynyt, mahdollisesti keskeneräinen, hirsillä tuettu linnoite. Kyseessä on todennäköisesti tähystysasema nro 1046A. Asema on kooltaan 2,5 x 3 m ja sen syvyys on 1 m. Aseman eteläisen seinämän muodostaa 1,5 x 3 m kokoinen, kivillä täytetty hirsiarkku. Asemien edustalla on myös maahan kaivettua panssarivaunun kaivantoestettä.

Käyhkä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisulinjan päälinjaan, joka sijaitsee Hämeenkylän ja Tyllinjärven välissä. Kohde sijaitsee Häkälänjärven ja Tyllinjärven Nurmisaaranpohjan välissä. Kohteessa on kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja tuliasemineen sekä kenttälinnoitettuja majoituskorsuja, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Torjuntasuunnat ovat välillä pohjoinen, itä ja etelä. Nurmisaaranpohjan rannassa on teräspesäke nro 1515.

Niemi (1000019594) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Pulakorven ja Vaalimaanjoen välisellä alueella.
Kohteen eteläosassa ovat teräsbetonista rakennetut majoituskorsu nro 341 ja konekiväärikorsu 340. Pohjoisosassa ovat majoituskorsut nrot 338 ja 337. Korsujen ympäristöissä on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä kaivantoeste, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Haudat ja tuliasemat ovat osin hävinneet piha-alueiden kohdilta. Päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Kattilavuorensuo (Asuinpaikat)
Moderni; Parakkialueen jäännökset, jotka liittyvät Salpalinjan puolustusketjun rakentamiseen, joka aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Pitkälammen luoteispuolella osin sekametsässä ja osin hakkuuaukealla.
Alueella on neljän parakin jäännökset, joista kaksi pohjoisinta (parakit A ja B) ovat olleet kooltaan 30 x 7 m. Eteläisimpien kahden parakin (parakit C ja D) kokoa ei pystytty määrittelemään. Parakeista on jäljellä betoniset uuninpohjat sekä perustustolppia. Keskimmäisen parakin itäpuolella on tiilestä ja betonista rakennettu kellari, joka on sortumaisillaan.
Kattilavuorensuon kohde kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Suuri Pahalampi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Suuri Pahalampi -nimisen kosteikon itäpuolella, Korsunmäen ja Salmilammen pohjoisosan välisellä alueella. Kohteen eteläosassa on teräsbetoninen majoituskorsu nro 413 ja keskiosassa majoituskorsu 412. Pohjoisosassa, Salmilammen koillisrannalla on keskeneräinen korsu nro 364, jolle on ehditty louhia ainoastaan kuoppa kallioon. Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on kallioon louhittuja ja maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunta on itään. Kohteen itäpuolella on panssarivaunun kivieste.

Saivikkalan linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se on Salpalinjan oikaisuasemaan liittyvä etuasema, jonka rakentaminen aloitettiin syyskesällä 1944. Alueelle rakennettiin kenttälinnoitetut taisteluasemat, joiden yhteyteen valettiin imubetonimenetelmällä 25 majoituskorsua eli pallokorsua, joista 18 löytyi maastosta, ks. alakohteet. Korsut rakennettiin jo aikanaan osin talojen pihamaille, Miehikkälän kirkonkylän reunalle.
Pallokorsu nro 645 on sijainnut paloaseman pihalla ja se on ilmeisesti purettu. Pallokorsu 643 on jäänyt Muurikkalantien eteläpään kevyenliikenteen väylän alle. Korsu 642 on ilmeisesti purettu Ojatien uusien talojen rakentamisen yhteydessä. Korsut 635 ja 634 ovat todennäköisesti jäljellä Miehikkälän hautausmaan pohjoislaidalla, aidan ulkopuolella mutta niistä ei näkynyt rakenteita maan pinnalle eikä niitä pystytty paikallistamaan. Korsu 628 on jäänyt Juoksumäkienpolun itäpäässä tonttimaan alle. Pallokorsua 631 etsittiin Hauhiantien eteläpään länsipuolella olevan varikkoalueen ympäristöstä muttei löydetty.
Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on siellä täällä havaittavissa harvahkoja jäännöksiä maahan kaivetuista kaivettuja yhdys- ja taisteluhaudoista joita ei ole merkitty vanhoihin sotilaskarttoihin. Kohteen itäreunalla, kirkkomaan pohjois- ja koillispuolella on ollut maahan kaivettu panssarivaunun kaivantoeste.
Päätorjuntasuuntana on ollut itä.
Saivikkalan linnoitteet kuuluvat valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Tiaiskorvenmäki (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Tiaiskorvenmäen etelärinteellä, Tiaiskorvenpolun länsipuolella, nuoressa kuusikossa. Kohteessa on maahan kaivettu taisteluhauta, jonka torjuntasuunta on kaakkoon. Haudan länsipäässä on betoninen tuliasema, jonka sisään on valettu panssarivaunun teräksinen torni. Rakenne on ainoa laatuaan koko Salpalinjan puolustusketjun alueella. Kohteesta ei ole löytynyt kirjallisia lähteitä.

Juurikkojärvi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua, jonka rakentaminen aloitettiin 1940. Se sijaitsee Juurikkojärven eteläpuolella, Raunio-nimisen suon ja Syvän Valkjärven välisellä metsäalueella. Kohteen länsipäässä on konekiväärikupukorsu nro 374, joka on osaksi rakennettu hirsistä sekä teräsbetonista rakennetut konekiväärikorsu nro 366, majoituskorsu 376 ja tulenjohtopesäke 575. Kohteen keskiosassa ovat teräsbetoniset konekiväärikorsu nro 365 ja majoituskorsu 372 sekä teräksinen konekiväärikupupesäke 602. Korsujen ympäristöissä ja taustoilla on lähinnä maahan kaivettuja yhdys- ja taisteluhautoja tuliasemineen sekä korsukuoppia, joita ei ole tutkittu kauttaaltaan. Päätorjuntasuunta on kaakkoon. Kohteen eteläpuolella on panssarivaunun kolmirivinen kivieste.

Husulan linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kahdessa osassa Husulan länsipuolella. Kohteen eteläosassa on kallioon louhittu keskeneräinen konekivääriaseman ja majoitustunnelin yhdistelmä nro Hu20. Kohteen pohjoisosassa on majoitustunneli nro Hu21, jonka ympäristössä on kallioon louhittuja taisteluhautoja, joista osa on tuettu betonilla sekä kallioon louhittuja keskeneräisiä tuliasemia. Vanhan, nyttemmin puretun rautatielinjan sivuitse kulkenut panssarivaunun kivieste on purettu. Muutamia estekiviä on jäljellä korsun Hu21 eteläpuolella.

Teerisuonvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti-linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Teerisuonvuoren itälaidalla. Kohteen eteläosassa on kenttälinnoitettua taisteluhautaa, jonka torjuntasuuntana on itä. Kohteen pohjoisosassa on estekivilouhos. Alueen linnoitteita ei ole tutkittu kauttaaltaan.

Suurisuo (1000019348) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde on panssarivaunun kivieste, joka alkaa Pienen Sikovuoren itäpuolelta ja jatkuu pohjoiseen Kotterinmäen eteläpuolelle. Aluetta ei ole tutkittu kauttaaltaan maastossa.

Venäjänvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti-linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Kotterinmäellä. Kohteen eteläosassa on kallioon louhittua taisteluhautaa, jonka torjuntasuunta on itään. Kohteen pohjoisosassa on panssarivaunun kivieste, joka alkaa Näkintien itäreunalta ja jatkuu Haukjärven rantaan. Aluetta ei ole tutkittu kauttaaltaan maastossa.

Sysihaudanvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Piutulanjärveltä Hirsimäen pohjoispuolelle. Kohteen eteläosassa on kahdesta neljään -rivistä panssarivaunun kiviestettä ja kohteen pohjoisosassa kolmesta neljään -rivistä estettä.

Parsikkovuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kahdessa osassa Parsikkovuoren länsipuolella. Kohteessa on panssarivaunun kiviestettä. Kivieste on nelirivinen Ruoksuharjunmäen ja Pantian suon välisellä alueella. Pantian ja Oravakorven välillä este on kaksirivinen ja osa estekivistä on kaatunut.

Lamminsuo (1000019352) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Lamminsuon ympäristössä. Kohteessa on panssarivaunun kiviestettä. Jyrkänmäeltä Lankilanlampeen este on nelirivinen. Lamminsuon länsipuolella olevan hiekkakuopan lounaispuolella kulkee Hepolammentien poikki lyhyt kuusirivinen kivieste. Haasianmäen kohdalla kiviestettä on Lankilantien molemmin puolin.

Salo-Turkia (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Salo-Turkian ympäristössä. Kohteen itäosassa on ollut Salpalinjan rakentamisen aikainen parakkikylä. Heinikkoisesta maastosta löydettiin keskikesällä yhden parakin betonisia betonijalustoja. Parakin koko on ollut 19 x 9 m. Kohteen keskiosassa, Salo-Turkiantien poikki kulkee panssarivaunun kivieste, joka on tien vieriltä kuusirivinen. Este jatkuu kaksirivisenä etelän suuntaan. Kohteen pohjoisosassa on kenttälinnoitettua taisteluhautaa sekä kenttälinnoitettu majoituskorsun kuoppa.
Kohteen aluerajaukseen on lisätty 14.12.2018 pohjoispuolinen alue, jossa on lidar-aineiston perusteella taisteluhautoja ja iso kuoppa.

Retupelto (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kahdessa osassa Pienen Kannusjärven ja Kannusjärven välisessä maastossa. Kohteessa on panssarivaunun kiviestettä Pienen Kannusjärven pohjoisosassa sekä Välijoen länsirannalla. Antinharjulla, Luoma-nimisen tilan pohjoispuolella on maahan kaivettuja taisteluhautoja ja muita kenttälinnoitteita. Aluetta ei ole tutkittu kauttaaltaan maastossa.

Turkian linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kolmessa osassa Turkian kylän ympäristössä. Kohteessa on panssarivaunun kiviestettä. Turkian kaakkoispuolelta estekiviä on siirretty pois pelloilta ja niitä on kasattu röykkiöiksi.

Ranta-Utti (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteessa on välirauhan aikana 1940 rakennettuja linnoitteita. Se sijaitsee Utin 1700-luvulla rakennetun linnoituksen pohjois- ja koillispuolella. Kohteen länsiosassa on maahan kaivettua taisteluhautaa, jonka torjuntasuunta itään ja etelään. Osa kaivannoista saattaa olla peräisin jo 1700-luvulta. Kohteen itäosassa on nelirivinen panssarivaunun kivieste.

Mäkirinne (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohteessa on ilmeisesti vuoden 1939 syksyllä YH:n (=ylimääräiset harjoitukset) aikana tehty panssarivaunun kivieste, joka sijaitsee Kuutostien ja Mankintien risteyksen koillis- ja kaakkoispuolilla. Kivieste on 2–3-rivinen. Osa estekivistä on pienikokoisia luonnonkiviä. Panssariesteen lisäksi kohteeseen liittyy taistelukaivantoja, yhdyshautoja, ampuma-asemia, korsun paikka sekä mahdollinen teltan paikka (ks. alakohteet).
Paikalla on muistolaatta "ESTEET PANSSARIEN LAPIN TL POIKIEN 1939".
Kohde on kartoitettu vuona 2015.

Karhunsalmi 2 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkanlahden pohjoisosassa Halla -saaren pohjoisosan lähellä Karhunsalmessa. Etäisyys Halla -saaren rantaan on noin 40 - 50 metriä. Etäisyys kohteeseen Karhunsalmi 1 (id 1529) on noin 25 metriä. Veden syvyys sijaintipaikalla on noin 10 metriä.
Kohde havaittiin viistokaikuluotauksessa 1999. Kohteesta näkyi luotauskuvassa noin 28 metriä pitkä ja 6 metriä leveä osa. Kohteen varmensivat laiturin jäänteiksi Veijo Parviainen ja Matti Nieminen sukeltamalla 20.9.2000. Rakenteen ajoituksesta ja taustasta ei ole tietoa.

Kivelän linnoitteet (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Kohde sijaitsee Mattilantien ja Kotolantien risteyksen itäpuolella yksityisalueiden piha- ja viljelysmailla. Kohteessa on neljä imubetonimenetelmällä valettua majoituskorsua eli pallokorsut nrot 1901 - 1904. Kohteen taistelu- ja yhdyshaudat ovat tuhoutuneet pihojen ja peltojen alle. Ainoastaan pallokorsut ovat säästyneet. Kohteen keskiosassa on yksityisalueen pihamaalla neuvostoliittolaisen T-26 tai BT-5 panssarivaunun torni. Se lienee siirretty nykyiselle paikalleen, ilman alaosaansa jostakin Salpalinjan teräspesäkkeestä.

Pyöli (1000019347) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina – Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee kahdessa osassa Pyölin pohjoispuolella. Kohteen eteläosassa on tiheässä sekametsässä nelirivistä panssarivaunun kiviestettä. Kohteen pohjoisosassa on estekivilouhos. jonka leveys on 50 m ja korkeus 4 m. Kalliota on louhittu 15 m syvyyteen. Aluetta ei ole tutkittu maastossa kauttaaltaan.

Hillo, asema I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on ympäri menevä, soikion muotoinen, noin 100 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka on suurimmaksi osaksi louhittu kallioon. Haudan eteläosassa on myös maahan kaivettu osuus. Hauta sijaitsee varsin pienellä alueella. Kallioon louhittu hauta on keskimäärin 100-150 cm leveä ja 150-200 cm syvä. Louhintajätteet on kasattu haudan reunustoille. Haudassa ei ole yhtään ampumauloketta. Haudan eteläosassa on kaksi maahan kaivettua ampumapesäkettä. Pesäkkeille vievien yhdyshautojen pituudet ovat 4,5-5 m ja leveydet luokkaa 120-140 cm. Itäisempi pesäke on 250 cm leveä, pituus 120 cm, syvyys 120 cm ja torjuntasuunta itään. Läntisempi pesäke on huonosti hahmotettavissa, mutta sen leveys on noin 280 cm ja syvyys 120 cm. Torjuntasuunta on itäkaakkoon.
Haudan pohjoispäästä lähtee kallioon louhittu noin 12 m pitkä, keskimäärin 100-120 cm leveä ja 150-200 cm syvä yhdyshauta kohti pohjoisluodetta. Hauta tekee muutaman loivan mutkan.
Säilyneisyys: Kallioon louhittu hauta on jäänyt vain karkean louhinnan asteelle ja viimeistelytyöt ovat jääneet tekemättä. Maahan kaivettu osuus on pyöristynyttä, ja haudassa on joitain kivenlohkareita. Kivenlohkareita on myös haudan seinämissä. Haudassa on karikkeen ja risujen lisäksi myös jonkin verran roskaa: mm. patjan jäänteitä ja yksi polkupyörän runko. Yleisesti ottaen hauta on kuitenkin suhteellisen siistissä kunnossa. Alueella on tehty aluskasvillisuuden harvennusta ja harvennusjätteet on viety pois. Haudan läntisemmän ampumapesäkkeen yhdyshaudassa on kivenlohkareita. Haudan koillisosassa on hautaan pystytetty sähkötolppa, jota on tuettu kivillä. Tolppa on sittemmin katkaistu ja vain ”kanto” on jäljellä.
Ympäristön kuvaus: Kalliokohouman länsipuolella on Haminan juna-asema, jonka parkkipaikkaan kohouma rajoittuu. Kohteen pohjoispuolella on suomalaisen satamaoperaattorin Steveco Oy:n rakennus (Telakkatie 6). Kohteen maasto on
harvaa metsää.

Nuutniemi II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on kallioon louhittu avolouhos, johon on ollut tarkoitus rakentaa konekivääripesäkkeen ja puolen joukkueen majoituskorsun yhdistelmä. Rakennelmaan olisi kuulunut myös mallin 1940 tähystyskupu ja panssarintorjuntatykin suojapaikka. Avolouhoksen vieressä on yhdyshauta.
Avolouhos:
Avolouhos on pohjois-eteläsuuntainen noin 18 m pitkä. Louhokseen on sisäänkäynti sen länsipuolelta. Sisäänkäynti on tehty leveämmäksi, jotta siihen mahtuu liikuteltava panssarintorjuntatykki. Sisäänkäynnistä vasemmalle (avolouhoksen pohjoisosassa) on konekivääripesäkkeen tilat (pituus noin 4 m). Sektoriaukko on louhittu karkeasti ja pesäkkeen torjuntasuunta on pohjoiseen. Sisäänkäynnistä oikealle (louhoksen eteläosassa) sijaitsee tilat tähystyskuvulle ja majoitustiloille. Kyseisen osuuden pituus on noin 12 m ja syvyys 3 m. Syvyyttä lukuun ottamatta mitat on otettu kohteen piirustuksesta.
Yhdyshauta:
Kohteen eteläpuolella kulkee noin 20 m pitkä, lähes täyttynyt yhdyshauta. Osittain maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu hauta kulkee lyhyen matkaa myös avolouhoksen takaosan itäpuolella, mutta siitä ei ole yhteyttä avolouhokseen.
Säilyneisyys: Keskeneräiseksi jäänyt kohde on luonnontilassa. Avolouhoksessa kasvaa puita ja siellä on paljon kivenlohkareita. Avolouhoksen päälle on kaadettu puita. Lisäksi sinne on tuotu jonkin verran romua ja roskaa. Yhdyshautaa on joko täytetty tai se on täyttynyt hiljalleen karikkeesta.

Nuutniemi III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu noin 85 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Maahan kaivettu hauta lähtee tulenjohtopesäkkeen haudan (kohde Nuutniemi I) vierestä kohti etelää (kohteilla on väliä noin 3 m). Maahan kaivetun haudan leveys on pohjoispäässä luokkaa 150 cm ja syvyys 150 cm. Maahan kaivettu hauta on aseman keskiosassa leveämpää: luokkaa 2 m. Maahan kaivetulla osuudella ei ole ampumapesäkkeitä. Haudan eteläpää on louhittu kallioon ja kallioon louhittu osuus kääntyy loppupäässä kohti itää päättyen joko ampuma- tai tähystyspesäkkeeseen (koko noin 2 x 1,5 m), joka on louhittu kallioon. Kallioon louhittu hauta on keskimäärin 150-200 cm leveä ja 150-200 cm syvä.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Maahan kaivettu hauta on pyöristynyttä, mutta suhteellisen syvää ja se ei vaikuta täytetyltä (paitsi karikkeen vuosien varrella muodostama täyttö). Keväällä maahan kaivetun haudan eteläosa on
puolillaan vettä. Kallioon louhittua hautaa on täytetty puutarhajätteillä ja romulla. Lisäksi kallioon louhitulla osuudella kasvaa risukkoa.

Lepikkoranta (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on ympäri kulkeva noin 160 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Hauta on suurimmaksi osaksi maahan kaivettua, mutta pohjois- ja länsipäässä on myös kallioon louhittuja osuuksia. Maahan kaivetun haudan leveys luokkaa 1 m ja syvyys 50-100 cm. Kallioon louhittu hauta on keskimäärin 150 cm leveä ja 150 cm syvä. Haudan pohjoisosasta lähtee kaksi kallioon louhittua yhdyshautaa kohti pohjoiskoillista: läntisempi, luokkaa 15 m pitkä, hauta päättyy louhikkoon (kyseessä voi olla viemäröintiin liittyvä kaivanto). Itäisempi hauta on pituudeltaan noin 6 m ja sen päässä on noin 3 m leveä avoin tila, jonka tarkoitus ei ole tiedossa. Jälkimmäisen yhdyshaudan eteläpuolella, aseman itäosassa, haudassa on viisi maahan kaivettua ampumapesäkettä, joiden torjuntasuunnat ovat kohti itäkoillista, itää ja itäkaakkoa. Aseman länsiosassa on yksi maahan kaivettu ampumapesäke, jonka torjuntasuunta on kohti länsiluodetta. Ampumapesäkkeille kulkee 3-4 m pitkät yhdyshaudat, joiden leveys on 70-150 cm. Ampumapesäkkeiden leveys on 200-250 cm, pituus 100-120 cm ja syvyys parhaimmillaan 80-130 cm. Haudan itäosan keskimmäisen ampumaulokkeen seinämissä on havaittavissa kolme rautalankalenkkiä. Rautalangat (ankkurilanka/rautalankaside) liittyvät seinämän puutuentoihin(hirsi/puuriuku/vitsasmatto). Näin ollen kohteen maahan kaivettua hautaa ja pesäkkeitä on ainakin osittain ehditty tukea. Puutuennat on sittemmin poistettu (tai maatuneet). Taistelu-/yhdyshaudan pohjoiskoillispuolella on kivilouhikko, joka on todennäköisesti pienimuotoinen estekivilouhos ja samalla panssarieste (sijainti: pkoo 6716175, ikoo 3509266; GPS, ks alakohde). Louhikon reunassa on noin 130-180 cm korkea itä-länsisuuntainen kallioseinämä.
Kohde on luonnontilassa. Hautaan on heitetty romua ja roskaa (mm. lasipulloja). Maahan kaivettu hauta on pyöristynyttä.

Etelä-Poitsila I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kohde on pohjois-eteläsuuntainen noin 30 m pitkä, hieman mutkitteleva ja lähes kokonaan täyttynyt taistelu-/yhdyshauta. Maahan kaivettu hauta tekee pohjoispäässä 90 asteen käännöksen kohti länttä ja päättyy talon pihamaahan. Haudan pohjoisosan rintasuojana on maavalli.
Säilyneisyys: Hauta on pyöristynyt ja lähes kokonaan täytetty puutarhajätteillä ja maa-aineksella. Haudan keskivaiheilta kulkee polku, joka katkaisee haudan. Pohjoispäästä hauta on todennäköisesti jäänyt asuintalon pihamaan alle ja eteläpäästä mahdollisesti tien alle

Kotisaari I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteella on toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on kallioon louhittu puolen joukkueen teräsbetonisen majoituskorsun avolouhos sekä yhdyshautaa kolmessa eri kohdassa. Majoituskorsun louhoksen pohjan pituus on pisimmillään noin 9 m (pohjoinen sivu) ja pohjan leveys on leveimmässä kohdassa noin 7 m. Eteläisen sivun pituus on leveimmässä kohdassa noin 4 m ja kapeimmassa kohdassa noin 5 m. Avolouhoksen takareuna (itäreuna) on louhitti portaittain ja louhoksen itäosan reunalla on ylempänä kivenlohkareista rakennettua seinämää. Lohkareet ovat mahdollisesti tarkoitettu korsun katteeksi. Avolouhoksen luoteiskulmassa on sisääntulokäytävä. Sisääntulokäytävästä lähtee yhdyshauta, jonka alkupää on louhittu kallioon, mutta muu osa hautaa on kaivettu maahan. Yhdyshaudan pituus on 60-70 m, leveys noin 100 cm ja syvyys 50-90 cm. Avolouhokselta lähtevän haudan alkupää on täytetty kivenlohkareilla. Hauta kulkee kohti luodetta noin 20 m, kunnes kääntyy kohti koillista. Hauta päättyy Vt 7 penkereeseen. Avolouhoksen pohjoispuolella on lyhyt osuus kallioon louhittua taistelu-/yhdyshautaa. Hautaa on täytetty puutarhajätteillä. Avolouhoksen eteläkaakkoispuolella on noin 15 m maahan kaivettua itä-länsisuuntaista yhdyshautaa. Hauta lähtee avolouhoksen eteläpuolelta ja päättyy louhoksen itäpuolella olevan asuintalon eteläpuolelle. Haudan leveys on 220 cm ja syvyys 80-90 cm. Avolouhoksen länsipuolella on pieni noin puoli metriä syvä kuoppa, jonka käyttötarkoitus ei ole tiedossa.
Säilyneisyys: Kohteen avolouhosta ja hautoja on täytetty romulla, kivenlohkareilla sekä erityisen voimakkaasti puilla, risuilla ja puutarhajätteillä.

Pohjois-Poitsila I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteessa on toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on puolen joukkueen teräsbetoninen majoituskorsu, jossa on sijainnut liikuteltavan panssarintorjuntatykin suojapaikka.
Lisäksi kohteen yhteydessä on ollut kallioon louhittu tulenjohtopesäke ja taistelu/yhdyshauta. Korsu ja muut rakenteet ovat tuhoutuneet yhdystie 3711:n rakennustöissä, mutta niistä on jäänteitä jäljellä molemmin puolin yhdystie
kallioleikkausta. Varsinkin kallioleikkauksen itäpuolella on selvästi havaittavissa lyhyt osuus hautaa ja syvänne/pesäke. Jäljellä olevan taistelu-/yhdyshaudan pohjoispää alkaa kallioleikkauksen reunasta ja jatkuu kohti etelää. Haudan
alkupäästä erkanee noin 160 cm leveä käytävä pesäkkeeseen, joka on todennäköisesti tulenjohtopesäkkeen avolouhos. Noin 7 m pitkä ja keskikohdaltaan noin 5 m leveä avolouhos on kokonaan täynnä kiviä ja maa-ainesta. Pesäkkeen luota etelään jatkuvan kalliohaudan leveys on noin 2 m. Haudan etureuna on kallion päällä hieman sahalaitainen ja hauta loppuu kohtaan, missä sijaitsee isoja kivenlohkareita. Hauta on aikanaan saattanut jatkua vielä pidemmällekin etelään.
Haudan loppupisteestä jonkin matkaa etelään on kallion leikkauksessa haudan levyinen syvennys. Kyseessä saattaa olla ampumaulokkeen jäännökset.
Säilyneisyys: Korsu ja muut varustukset ovat tuhoutuneet lähes kokonaan yhdystie 3711:n rakennustöiden yhteydessä vuonna 1987. Jäljellä on ainoastaan jäänteitä kallioon louhitusta taistelu-/yhdyshaudasta, tulenjohtopesäkkeen avolouhoksesta sekä mahdollisesti yhdestä ampumaulokkeesta. Tulenjohtopesäkkeen avolouhos on täytetty kivillä ja maa-aineksella. Myös haudan eteläosaa, ampumaulokkeen pohjoispuolella, on saatettu myöhemmin täyttää.

Takkaniemi I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on kallioon louhittu parin metrin syvyinen iso suorakulmion muotoinen kuoppa, joka on keskeneräinen puolen joukkueen teräsbetonisen majoituskorsun avolouhos. Louhoksen leveys on noin 12 m ja pituus noin 6 m. Avolouhoksen itäsivu eli takaseinän puoleinen sivu on louhittu porrastetusti. Louhoksessa on isoja kivenlohkareita, jotka voivat olla peräisin louhintajätteistä.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Sitä on lisäksi täytetty kivenlohkareilla, risuilla, puujätteillä sekä romulla ja roskilla.

Takkaniemi II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 170 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Hauta alkaa Takkaniemenkaari 4:n kohdalta maan alle vedetyn sähkölinjan eteläpuolelta ja jatkuu etelälounaaseen, kunnes päättyy satamaradan penkereeseen. Taistelu-/yhdyshauta on osittain maahan kaivettu ja osittain louhittu kallioon. Maahan kaivetut, 130-200 cm leveät, osuudet sijaitsevat haudan pohjois- ja eteläpäässä. Haudan keskiosa on louhittu kallioon, ja sen leveys on 100-150 cm ja syvyys suurimmillaan 150 cm (kalliota noin 130 cm, jonka päällä maa-ainesta 20 cm). Haudan alkupäässä on yksi Takkaniemenkaarelle päin kulkeva noin 5 m pitkä maahan kaivettu yhdyshauta, jonka päässä on ampumapesäke. Pesäkkeen leveys on noin 2,5 m, pituus noin 120 cm ja torjuntasuunta kohti itää. Pesäke on hyvin pyöristynyt.
Säilyneisyys: Maahan kaivetut osuudet ovat pyöristyneitä ja hautaa on jonkin verran täytetty puilla ja risuilla. Haudan päälle on kaatunut useita puita. Kohde on lienee säilynyt kokonaan, koska haudan pohjoispää ei näytä siltä, että sitä olisi täytetty maa-aineksella. Hauta on todennäköisesti ollut tarkoitus rakentaa pohjoispäästä Takkaniemen poikki kohti Takkaniemen huvilaa, mutta loppuosuutta ei ole ehditty kaivaa. Haudan eteläpään vierestä on talvella 2010 raivattu tieura; osa tieuran kivistä on työnnetty haudan reunalle sekä osittain hautaan. Haudan keskivaiheille, hieman kallioon louhitun osuuden pohjoispuolelle on rakennettu maja. Majan luona on romua ja roskaa (mm. pyörän runkoja, tuoleja, muovia ja puita).

Takkaniemi III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kohteella sijaitsee rinneleikkaus ja taistelu-/yhdyshautoja. Takkaniemen huvilan itäpuolella, Salmenvirran rannassa on noin 90 m pitkä ja luokkaa 3 m korkea pohjoinen-eteläsuuntainen panssarieste. Kyseessä on rinneleikkaus, joka on tuettu harkkokivimuurilla. Harkkokiviä on 3-4 päällekkäin ja niiden välejä on tuettu liuskekivillä. Panssariestekivet kuljetettiin pois jo sodan aikana.
Kohteen taistelu-/yhdyshaudat jakautuvat kolmeen eri paikkaan:
(i) Takkaniemen huvilan pohjoisimman piharakennuksen pohjoispuolella on sijainnut itä-länsisuuntainen taistelu-/yhdyshauta, joka rajoittui itäpäässä huvilalle aikanaan kulkeneeseen pihatiehen.
(ii) Takkaniemen Huvilan puistoalueella sijaitsevan hirsimökin länsiluoteispuolella olevalla kalliokohoumalla on noin 30 m pitkä, kaaren muotoinen, kallioon louhittu taistelu-/yhdyshauta, joka on täytetty kokonaan maa-aineksella. Haudan
kulun pystyy kuitenkin edelleen hahmottamaan.
(iii) Rälssimiehentie 2-4:n kohdalla olevalla rakentamattomalla tontilla on lyhyt osuus taistelu-/yhdyshautaa. Kallioon louhittu, pohjois-eteläsuuntainen hauta on noin 10 m pitkä. Hauta on lähes kokonaan täyttynyt.
Säilyneisyys: Panssarieste on luonnontilassa ja varsin hyvässä kunnossa. Taistelu-/yhdyshaudat ovat joko lähes kokonaan (i, iii) tai kokonaan (ii) täytetty. Puutarhajätteillä, roskilla ja romulla lähes kokonaan täytetty hauta (iii) saattaa olla luonnon muovaama käytävä.

Kärenkulma 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kallioon louhittu, keskimäärin luokkaa 100-120 cm leveä taistelu-/yhdyshauta alkaa Salmenvirrantien läheltä ja jatkuu mutkitellen kalliokohouman huipulle, häviten kokonaan Salmenvirranrantaan päin mentäessä. Haudan pituus on noin 70 m. Haudan eteläpäätä on täytetty maa-aineksella lähes näkymättömiin. Haudan pohjoispäässä on kaksi karkeasti louhittua ampumauloketta. Pohjoisempi ampumauloke on 1 m leveä, sen pituus on noin 90 cm ja torjuntasuunta kohti pohjoista. Eteläisempi uloke on noin 115 cm leveä, sen pituus on noin 90 cm ja torjuntasuunta kohti koillista.
Säilyneisyys: Taistelu-/yhdyshauta on viimeistelemätöntä - oikeastaan vain karkea louhinta on ehditty suorittaa. Haudassa on kivenlohkareita. Haudan eteläpäätä on täytetty suunnitelmallisesti maa-aineksella

Niemen tallit (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on puolikaaren muotoinen noin 20 metriä pitkä taisteluhauta ja taisteluhaudalle kulkevat yhdyshaudat. Kallioon louhitussa taisteluhaudassa on viisi ampumauloketta (torjuntasuunnat kohti koillista ja itää). Kaikki ulokkeet on louhittu hyvin karkeasti ja osa vain alustavasti. Taisteluhautaa on täytetty romulla ja roskalla. Taisteluhaudan eteläpäästä lähtee maahan kaivettu yhdyshauta kohti kaakkoispuolella sijaitsevan talon pihamaata päättyen talon pihamaan viereen. Hautaa on täytetty ja se on osittain lähes kokonaan hävinnyt. Haudan kulku on vielä kuitenkin hahmotettavissa. Hieman ennen talon pihamaata yhdyshaudasta lähtee haara kohti kallioon louhitun taisteluhaudan pohjoispäätä. Tätäkin osuutta on täytetty hyvin voimakkaasti ja taisteluhaudan pohjoispäätä lähestyttäessä haudan kulkua ei enää pysty havaitsemaan. Kyseinen osuus on joko kokonaan täytetty tai sitten se on alun perin jäänyt kaivamatta. Taistelu-/yhdyshaudan sijainti on mahdollisesti liittynyt Salmenvirrantien suojaamiseen.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Kallioon louhittua taisteluhautaa on täytetty romulla ja roskilla (mm. tynnyri ja rautaromua). Maahan kaivetut yhdyshaudat on täytetty lähes kokonaan puutarhajätteillä ja risuilla. Hautojen peittäminen on selvästi suunnitelmallista ja täyttö on jatkunut aina näihin päiviin saakka.

Pirkantie II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteen kuvaus: Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on lounainen-koillinensuuntainen kallioon louhittu, noin 40 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Lounaispäässä hauta alkaa Pirkantie 5:n kohdalta rakennusten takaa ja jatkuu alas vanhan junaradan pohjalle. Hauta on täytetty lähes kokonaan, mutta sen pystyy kuitenkin hahmottamaan varsinkin radan pohjan varresta, jossa hauta ei ole kokonaan täytetty. Lisäksi radan puoleisessa päässä on nähtävissä harkkokivimuuria.
Säilyneisyys: Kohde on täytetty puutarhajätteillä ja risuilla lähes kokonaan. Kohteen peittäminen on selvästi suunnitelmallista ja täyttö on jatkunut aina näihin päiviin saakka. Haudan poikki on kohteen lounaispäässä ajettu metsätyökoneella tms.

Pirkantie IV (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on panssariesteeksi tarkoitettu noin 50 m pitkä harkkokivillä tuettu rinneleikkaus. Luokkaa 150-230 cm korkeassa esteessä on päällekkäin 4-5 harkkokiveä, joiden välejä on tilkitty pienemmillä kivillä. Rinneleikkaus on puolikaaren muotoinen, ja siinä on kaksi selvää mutkaa. Pirkantien puoleisessa päässä este kulkee pohjoinen-eteläsuunnassa kaartuen talon kohdalla selvästi kohti länttä. Rinneleikkaus päättyy talon länsipään kohdalle – talon terassi on rakennettu rinneleikkauksen päälle.
Säilyneisyys: Panssarieste on luonnontilassa. Esteen länsipään päällä on talon terassi. Esteen päälle ja viereen oli kasattu risuja ja halkoja (tilanne 8.4.2012), jotka ovat peräisin kolmesta Elomaan pihalta hiljattain kaadetusta koivusta.

Linnamäki I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteella on toisen maailmansodan aikaisen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on konekivääripesäkkeen avolouhos ja useita panssariesteeksi tarkoitettu rinneleikkauksia.
Konekivääripesäkkeen avolouhos:Kyseessä on kallioon louhittu avolouhos, johon on ollut tarkoitus rakentaa konekivääripesäke. Pesäkkeen rakennustyöt ovat jääneet kallionlouhinta-asteelle. Sivustatuliasemaksi rakennetun konekivääripesäkkeen torjuntasuunta on itäkoilliseen kohti Mullinkosken siltaa. Avolouhosta on täytetty maa-aineksella
Säilyneisyys: Konekivääripesäkkeen avolouhoksen sektoriaukon reunoilla on kivenlohkareita ja louhosta on täytetty puutarhajätteillä ja kivillä. Avolouhoksessa sijaitsee myös Linnamäen talon jätekaivo, joka on kuitenkin tarkoitus
poistaa lähiaikoina. Sektoriaukon etuosaan on rakennettu saunamökki.
Panssariesteet ovat luonnontilassa. Panssarieste on saattanut ollut yhteneväinen Linnamäen ja Ala-Linnalan talojen kohdalla. Näin ollen estettä olisi mahdollisesti jonkin verran purettu. Salmensillan ja junaradan sillan välisen rinneleikkauksen edustalle on tuotu puutarhajätettä. Kyseisen esteen päällä, sen keskikohdalla on kaivo, joka on todennäköisesti myöhemmin jätekaivo.

Linnamäki II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteella on toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on kaksi lyhyttä taistelu-/yhdyshautaa ja yksi kallioon louhittu avolouhos.
Säilyneisyys: Eteläinen taistelu-/yhdyshauta on pyöristynyt, pohjoinen taistelu-/yhdyshauta on karkeasti louhittua ja hautaa on täytetty jonkin verran romulla. Avolouhos on keskeneräinen kalliokäytävä ja sinne on vieritetty kiviä ja
puutarhajätettä

Pillikuja-Pillistöntie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteen kuvaus: Kohteen rakennelmat ovat toisen maailmansodan aikaisen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on kallioon louhittu konekivääripesäkkeen avolouhos ja kolmeen osaan jakautunut taistelu-/yhdyshauta. Lisäksi kohteella on kuoppia, jotka voivat liittyä linnoitteiden rakentamiseen.
Kalliokohouman pohjoispäähän on louhittu konekivääripesäkkeelle avolouhos, mutta itse pesäkkeen rakentaminen on jäänyt tekemättä. Avolouhoksen pituus on 6,5 m, leveys 3,5 m ja syvyys 2-3 m. Avolouhoksen etupuolella on selvästi
havaittavissa pohjoista kohti aukeavat ampumasektorileikkaukset. Konekivääripesäke on rakennettu sivustatuliasemaksi ja sen torjuntasuunta on pohjoisluoteeseen satamaradan itäpuolta pitkin. Pesäkkeeseen ei ole louhittu sisäänkäynnin aukkoa, mutta louhoksen takaosan läheisyyteen kulkee lähes kokonaan täyttynyt yhdyshauta (hauta iii; katso alakohde).
Kohteen taistelu-/yhdyshauta jakautuu kolmeen osaan (ks. alakohteet).
Säilyneisyys: Konekivääripesäke on jäänyt keskeneräiseksi ja vain kallion louhinta ehdittiin suorittaa. Pesäkkeen avolouhos on luonnontilassa. Kallioon louhitut taistelu-/yhdyshaudat ja ampumaulokkeet ovat vain karkeasti louhittuja.
Pillikujan katkaisee haudan kahteen osaan (haudat i ja ii) ja kyseisellä kohdalla haudan päähän on tehty vaja. Hauta (iii) on hävinnyt lähes huomaamattomiin. Kohteen hautoja on täytetty/roskattu.

Pillistöntie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on lyhyt kaaren muotoinen osuus noin 2 m korkeaa kalliorinneleikkausta, joka on tarkoitettu panssariesteeksi. Panssariesterinneleikkaus on samalla toiminut lähialueiden estekivilouhoksena.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Rinneleikkaus on saattanut jäädä osittain kohteen eteläpuolella olevan talon alle

Kiilinmäki I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kohteessa on yhteensä noin 30 m kallioon louhittua ja maahan kaivettua taistelu-/yhdyshautaa. Hauta on pohjoispäästä varsin karkeasti louhittua ja louhintakivet on nostettu haudan reunoille. Haudan pohjoispäässä on yksi lyhyt sivuhaara kohti satamarataa. Haudan eteläosa on maahan kaivettua.
Säilyneisyys: Kohde on jäänyt itä- ja eteläpäässä ulkoilutien alle. Hautaan on heitetty jonkin verran romua.

Kiilinmäki II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on osittain maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu taistelu-/yhdyshauta, joka alkaa sähkölinjan kohdalta hieman Vt 26:n eteläpuolelta ja mutkittelee kohti etelää ja kalliokohouman rinnettä. Kohdassa pkoo 6719754, ikoo 3509002 (GPS) hauta haarautuu kohti itäkaakkoa, mutta hauta jatkuu edelleen myös kohti etelää. Kallioon louhittu etelään menevä haara päättyy mäen päälle. Tällä osuudella on yksi lyhyt uloke kohti itää (mahdollisesti portaiden kohta paikassa pkoo 6719691, ikoo 3508996; GPS) ja haudan syvyys on paikoitellen luokkaa 2 m. Pohjois-eteläsuuntaisen haudan pituus on noin 230 m. Itäkaakkoon menevä, noin 70 m pitkä haara katkeaa ulkoilutien kohdalla (hauta on täytetty), jonka jälkeen hauta jatkuu jälleen kohti kaakkoa. Kyseisellä osuudella on yksi lyhyt haara kohti itää (mahdollisesti kesken jäänyt
ampumapesäke). Hauta kääntyy edelleen kohti itää ja loppuu mäen alarinteeseen. Haudan itäpäässä ei näyttäisi olevan ampumapesäkettä. Haudan itäosa on osittain kallioon louhittua ja osittain maahan kaivettua.
Säilyneisyys: Taistelu-/yhdyshauta on pyöristynyttä. Hauta on aikanaan saattanut jatkua Vt 26:lle asti, mutta loppupää on joko hävinnyt tai sitä ei pysty erottamaan matalasta ojasta. Sähkölinjan rakennustyöt ovat saattaneet tuhota hautaa.
Ulkoilutie katkaisee haudan itäisen haaran. Haudan pohjoisosa tulee jäämään Haminan ohitustien (Vt 7) läjitysalueen alle.

Kiilinmäki III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 70 m pitkä maahan kaivettu kaarenmuotoinen taistelu-/yhdyshauta, joka lähtee pohjoispäästä kohti etelää kaartuen kohti itää ja loppuen ennen junarataa. Hauta katkeaa hieman ennen itäpäätä sähkölinjan raivaustöiden takia. Haudan itäpää loppuu junaradan vieressä kulkevan tieuran penkereeseen. Haudan pohjoispäässä on pieni levennys/pesäke. Taistelu-/yhdyshauta on todennäköisesti tarkoitettu olevan osa isompaa kokonaisuutta, mutta se on jäänyt keskeneräiseksi.
Säilyneisyys: Taistelu-/yhdyshauta on pyöristynyttä. Satamaradan suuntaisen sähkölinjan raivaustyöt ovat katkaiseet haudan hieman ennen sen itäpäätä.

Tillinmäki I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteessa on toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kohteella on mutkitteleva noin 50 m pitkä ja keskimäärin 1 m leveä kallioon louhittu taistelu-/yhdyshauta. Viimeistelemättömän näköisessä haudassa ei ole ampumapesäkkeitä eikä -ulokkeita. Taistelu-/yhdyshaudan itäpuolella on panssarieste. Kyseessä on kalliorinneleikkaus, jonka korkeus on korkeimmassa kohdassa noin 5 m. Rinneleikkaus sijaitsee lähimmillään noin 5 m päässä taistelu-/yhdyshaudasta. Rinneleikkauksen kallioseinämästä ei löydy porausjälkiä ja lisäksi seinämä on hieman pyöristynyt yläosastaan, joten se saattaa olla luonnonmuovaama. Sekä kohteen pohjoispäässä että eteläpäässä on seinämää jatkettu muutamalla kivenlohkareella, jotka on liitetty toisiinsa laastilla. Pohjoispäässä harkkokivijatkeen pituus on noin 5 m (jatkeen päästä on lohjennut yksi lohkare), mutta eteläpäässä on vain pari lohkaretta. Kallioseinämäestettä on mahdollisesti ollut tarkoitus jatkaa muurilla seinämän molemmista päistä, mutta rakentaminen jäi joko tekemättä tai sitten muurit on purettu jälkeenpäin. Kohteen eteläpuolella on joitain irtolohkareita, joissa näkyy porausjälkiä.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Kohteen hauta sekä panssarieste ovat aikanaan mahdollisesti jatkuneet kohti Vt 26:n pohjoispuolella olevaa taistelu-/yhdyshautaa (katso kohde Arhola I). Kohteen taistelu-/yhdyshauta on mahdollisesti aikanaan jatkunut kohti junarataa, mutta hauta on jäänyt tontin alle.

Tillinmäki II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikainen Hamina - Taavetti-linjan puolustusvarustus, panssariesteeksi tarkoitettu kallion rinneleikkaus. Kaaren muotoinen rinneleikkaus on noin 40 m pitkä ja sen korkeus on 2-3 m. Kohde on toiminut samalla estekivilouhoksena ja joitakin estekiviä on edelleen hahmotettavissa paikan päällä. Rinneleikkaus on osittain porrastetusti lohkottu.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa.

Hummeritie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on panssarieste, joka on osittain luonnon muovaama ja osittain porattu rinneleikkaus. Pohjoisemman kalliohuipun jyrkähkö koillisreuna saattaa olla luonnonmuovaama. Pohjoisemman kalliohuipun luoteispäässä on rinteessä pystyssä yksi panssariestekivi.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Kalliohuippujen välimaastoa on käytetty kaatopaikkana.

Arhola I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 45 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka on eteläpäässä kaivettu maahan ja pohjoispäässä louhittu kallioon. Pohjoispään hauta on louhittu hyvin karkeasti - osittain kalliota on vain murrettu ja kiviainesta ei ole nostettu pois. Haudan eteläpää on Vt 26:n reunassa, josta se lähtee mutkitellen kohti pohjoista. Haudassa ei ole havaittavissa ampumapesäkkeitä eikä -ulokkeita.
Heti kohteen länsipuolella on ilmeisesti pieni estekivilouhos, jonka kallioseinämässä näkyy joitakin porausjälkiä.
Säilyneisyys: Kohde on jäänyt Haminan ohikulkutien (Vt 7) ja sen rinnakkaistien rakennustyömaan alle. Kohde on tuhoutunut joitain kallioon louhitun haudan pätkiä lukuunottamatta.

Arhola II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä oli alunperin noin 100 m pitkä kivistä rakennettu kaksirivinen panssarieste. Estekivet ovat korkeimmillaan luokkaa 175 cm
korkeita. Estekivet ovat kohteen pohjoisosassa keskimäärin korkeampia kuin eteläpäässä. Este ei ole aivan koko matkalta kaksirivinen, sillä joitain kiviä puuttuu sieltä täältä. Lisäksi estelinja katkeaa hieman kohteen keskikohdan
eteläpuolella (kohdassa pkoo 6720261 ikoo 3509147; GPS). Katkoksen pituus on noin 4 m ja katkeamiskohdan pohjoispuolella, eli kohteen keskiosan paikkeilla, esteen kivet ovat lyhyeltä matkalta osittain kaatuneet.
Estekivilinjan eteläpää tuhoutui talvella 2012 tien rakentamisen johdosta ja kivet on nostettu pois. Panssariestettä jäi jäljelle noin 40 m ja noin 46 estekiveä.

Arhola III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 50 m pitkä vastarinneleikkaus, joka on muodostunut estekiviä louhittaessa. Eli kyseessä on myös estekivilouhos. Rinneleikkaus on korkeimmillaan luokkaa 3 m korkea. Kalliossa on muutamassa kohdassa pystysuoria leikkauksia, mutta osittain rinne on vain jyrkähköä louhikkoa. Todennäköisesti rinneleikkauksen rakentaminen on jäänyt kesken.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Kohteen maastoon on toimitettu puutarhajätettä ja romua.

Korimäki (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on arkistotiedon mukaan majoitusluola, jossa on tulenjohtopaikka. Koordinaattien osoittamasta paikassa on pienehkö avolouhos/kalliosyvennys (noin 1 x 2 m), jonka reunoilla on betonointia. Syvennys voi liittyä luolan yhteyteen suunniteltuun tulenjohtopaikkaan, sillä luolan sisäänkäyntiaukko on todennäköisesti ollut suunnitteilla hieman suojaisempaan paikkaan, esim. kalliokohouman länsipuolelle. Kalliokohouman länsipuolella ei ole viitteitä linnoitteisiin liittyvistä rakennelmista.

Leiritie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on kalliorinneleikkaus, joka on tarkoitettu panssariesteeksi. Kalliokohouman pohjois-, koillis- ja itäpuolen reunat ovat jyrkästi ja osittain porrastetusti leikkautuneet. Rinneleikkaus on osittain luonnonmuovaamaa (kallioseinämässä ei näy porausjälkiä) ja osittain räjäytetty/lohkottu (porausjäljet ovat selvästi nähtävissä kallioseinämässä). Rinneleikkaus on korkeimmalla kohdalla yli 5 m korkea. Kalliokohoumaa kiertävän rinneleikkauksen etupuolella, kalliokohouman koillisosassa on alempana maastossa luokkaa 2 m korkea kalliorinneleikkaus (kalliossa näkyy porausjälkiä). Kalliokohouman pohjoispäässä on kalliosta lohkottu panssariestekiviä, joten kohde on toiminut myös estekivilouhoksena. Estekivilouhoksen kallioseinämän korkeus on luokkaa 2 m. Kohteen alueella on paljon kivenlohkareita, jotka ovat todennäköisesti kohteen louhintajätettä

Välimetsä II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu noin 500 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Maahan kaivettu taistelu-/yhdyshauta alkaa Välimetsän pohjoispäästä ja jatkuu kohti itää, hauta katkeaa metsätien kohdalta, mutta jatkuu heti sen jälkeen kohti kalliokohoumaa. Kalliokohouman kohdalla haudasta lähtee lyhyt sivuhaara itään kohti luolan sisäänkäyntiä. Sivuhaaran kohdalta taistelu-/yhdyshauta jatkuu kohti etelää ja kalliokohouman eteläpäässä, sähkölinjan varressa, on neljä ampumapesäkettä (torjuntasuunnat kohti itää). Tämän jälkeen hauta kulkee jonkin matkaa edelleen etelään,kunnes kääntyy kohti länttä. Länteen kulkevan haaran keskivaiheilla metsätie katkaisee haudan. Tämän jälkeen hauta on louhittu kallioon. Itä-länsisuuntaisen osuuden jälkeen hauta kääntyy kohti etelää ja mutkittelee linjalla kaakko-etelä. Kallioon louhittu osuus päättyy ison siirtolohkareen kohdalle (lohkare on merkitty peruskarttaan), jonka jälkeen haudan eteläosa on kaivettu maahan. Siirtolohkareen eteläpuolella on mahdollisesti yksi pesäke. Pesäkkeen leveys on 2 m ja pituus 3 m. Rintasuoja on avoin. Maahan kaivetun taistelu-/yhdyshaudan leveys on 100-150 cm ja syvyys luokkaa 90-180 cm. Haudan keskivaiheilla, sen itä-länsisuuntaisella osuudella rintasuoja on paikoitellen noin 2 m korkea. Kallioon louhitun haudan leveys on 100-130 cm ja syvyys 120-200 cm. Kahden metrin syvyys viittaa rintasuojan puoleiseen seinään. Haudan takaseinä on tuolloin yleensä matalampi. Kallioon louhitulla osuudella näkyy muutamia porausjälkia. Louhintajätteet on kasattu haudan reunoille. Taistelu-/yhdyshaudassa ei havaittu hirsi-/vitsasmattotuentojen rautalenkkejä.

Välimetsä III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 130 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka kiertää koko kalliokohouman laen. Kalliokohouman itäpuolelta hauta on louhittu kallioon ja louhosjätteet on kasattu haudan reunoille. Kallioon louhitun haudan syvyys on noin 2 m ja leveys 120-150 cm. Kallioon louhitussa haudassa on lyhyt katkos sen pohjoispäässä (kyseinen kohta on jäänyt louhimatta). Kalliokohouman länsipuolelta hauta on kaivettu maahan ja se on osittain hyvin matalaa (syvyys noin 50 cm ja leveys 60-70 cm). Maahan kaivetun haudan seinämissä on muutamia rautalankalenkkejä (ankkurilanka/rautalankaside), jotka liittyvät haudan seinämien puutuentoihin. Lisäksi yksi rautalanka on kallioon louhitun haudan seinässä. Tämä viittaisi siihen, että hauta on ollut ainakin osittain puilla tuettua. Taistelu-/yhdyshaudan eteläosassa on kolme ampumapesäkettä, joiden torjuntasuunnat ovat koillinen, itä ja kaakko. Ampumapesäkkeille kulkee päähaudasta, pesäke mukaan lukien, noin 3 m pitkät ja 80-110 cm leveät ja noin 90 cm syvät, maahan kaivetut yhdyshaudat. Ampumapesäkkeiden leveys on 220-270 cm ja pituus 70-100 cm. Kahden läntisimmän ampumapesäkkeen seinämissä on rautalankoja; läntisimmässä pesäkkeessä on neljä rautalankalenkkiä (noin 30 cm pitkiä) ja seuraavaksi läntisimmässä yksi rautalankalenkki.

Välimetsä IV (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus, noin 350 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Hauta on suurimmaksi osaksi maahan kaivettua, mutta keskiosassa on myös kallioon louhittuja osuuksia. Maahan kaivettu hauta on keskimäärin 80-120 cm syvä ja noin 80-150 cm leveä.
Haudasta lähtee viisi yhdyshautaa kohti itää ja itä-koillista sekä yksi kohti pohjois-luodetta. Itään ja koilliseen suuntautuvat, 60-90 cm leveät ja enimmillään 60-90 cm syvät yhdyshaudat ovat 3-8 m pitkiä ja ne päättyvät ampumapesäkkeisiin, joiden torjuntasuunnat ovat itään ja koilliseen. Ampumapesäkkeet ovat 2-2,5 m leveitä ja niiden pituus on 80-100 cm. Nämä pesäkkeet sijaitsevat sähkölinjan itäpuolisella osuudella. Sähkölinjan länsipuolella taistelu-/yhdyshaudasta erkanee pohjois-luodesuuntainen yhdyshauta, joka on noin 7 m pitkä. Haudan päässä ei ole ampumapesäkettä. Kyseessä saattaa olla portaiden paikka tai sitten yhdyshautaa on ollut tarkoitus jatkaa kohti kohdetta Välimetsä II. Hieman ennen yhdyshaudan päätä siitä erkanee yhdyshauta kohti koillista. Tämänkään haudan päässä ei ole havaittavissa ampumaulokkeen levennystä. Kyseessä saattaakin olla taistelu-/yhdyshaudan vedenpoistoon tarkoitettu viemärioja. Taistelu-/yhdyshaudan eteläpäästä laskettuna neljännen ja viidennen ampumapesäkkeen välistä maahan kaivetusta päähaudasta lähtee kapea, matala ja osittain kivillä ja maa-aineksella peitetty kaivanto kohti koillista. Kaivanto on todennäköisesti viemärioja. Viidennen ampumapesäkkeelle vievän yhdyshaudan kohdalla päähaudan takaseinämässä on rautalankalenkki, jonka pituus 45 cm. Rautalanka liittyy haudan hirsistä, puuriuuista ja/tai vitsasmatoista tehtyihin tuentoihin, jotka on todennäköisesti poistettu heti sodan jälkeen. Kallioon louhittu hauta on 150 cm syvä ja luokkaa 90-150 cm leveä. Kallioon louhitussa haudassa näkyy muutamia porausjälkiä. Louhintajätteet on kasattu haudan reunoille. Kallioon louhitulla osuudella on yksi karkeasti louhittu ampumaulokkeen paikka, jonka syvyys on noin 100 cm, leveys on 130 cm ja korkeus 120 cm (torjuntasuunta on itään). Kohteen pohjoispäässä hauta kiertää kalliokohoumaa, mutta kalliokohoumalla ei ole havaittavissa linnoitteita.

Tikkamäki I (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus sijaitsee Husupyölin kylän alueella Tikkamäessä, Lemmikkipolun (vanha Hamina-Inkeroinen -junarata) ja Husupyölintien (seututie 371) risteyksen kaakkoispuolella olevan kalliokohouman länsireunalla. Kyseessä on luola, jossa on tähystys-/tulenjohtopesäke. Luolan karkeasti louhittu sisäänkäyntiaukko sijaitsee kalliokohouman länsipuolella puisen varastorakennuksen takana. Noin kolme metriä leveän ja 2,5 m korkean sisäänkäynnin molemmin puolin on kallioseinässä useita porattuja reikiä.
Luolaan sisään mentäessä oikealla puolella on etelää kohti menevä noin 14 m pitkä, 350-370 cm leveä ja 240-260 cm korkea kallioon louhittu käytävä, joka on tarkoitettu majoitustilaksi. Suuaukon vasemmalla puolella sijaitsee sisäänkäynti erilliseen huoneeseen/tilaan. Huoneen 128 cm korkea ja 70 cm leveää oviaukko on rakennettu betoniseinään, jonka korkeus 220-230 cm ja leveys 210-215 cm. Ovea ei ole, mutta oven karmit ovat raudasta ja oviaukossa on saranoiden paikat sekä sisä- että ulkopuolella. Oviaukko on myöhemmin tukittu tiilimuurauksella, jonka ulkoapäin katsottuna oikea yläneljännes on sortunut.

Tikkamäki III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on pääasiassa maahan kaivettu luoteesta kaakkoon kulkeva noin 150 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Maahan kaivettu hauta on keskimäärin 100-150 cm leveä ja 50-100 cm syvä. Haudan eteläosasta lähtee kaksi yhdyshautaa kohti länttä yhtyäkseen toisiinsa. Yhdyshautojen leikkauspisteen kohdalla ei ole havaittavissa mitään linnoitteisiin liittyvää, lukuun ottamatta leikkauspisteen eteläpuolella olevia, selvästi lohkottuja, kivenlohkareita.Taistelu-/yhdyshaudan eteläosassa on yksi ampumapesäke, jonka torjuntasuunta on itään. Ampumapesäkkeen leveys on 220 cm, pituus 100 cm ja syvyys 50-70 cm. Pesäkkeelle kulkee, pesäke mukaan lukien, suora 5,5 m pitkä yhdyshauta, jonka syvyys ja leveys ovat noin 50 cm. Taistelu-/yhdyshaudan keskikohdan poikki menee metsätie, joka katkaisee haudan. Haudan pohjoisosassa on kallioon louhittu osuus, jonka syvyys on luokkaa 150-200 cm. Haudan pohjoispää kääntyy kohti itää ja haudan päässä on noin 8 x 6 m kokoinen kuoppa.

Tikkamäki IV (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteen kuvaus: Kohteeseen kuuluu toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä puolen joukkueen majoituskorsun avolouhos ja taistelu-/yhdyshautoja.
Korsun avolouhos:
Korsun avolouhoksen pituus on 7,5 m ja leveys 8 m. Avolouksen sisääntulokäytävä on louhoksen etupuolen vasemmassa reunassa. Osa avolouhoksesta on täytetty roskilla ja romuilla. Avolouhoksen takaseinämän molemmissa kulmissa on louhoksen reunan tasalla noin 2,5 m pitkät ja 2 m leveät syvennykset/kuopat. Pohjoisempi kuoppa on hieman erillään korsun louhoksesta, ja sen keskeltä lähtee matala kaivanto kohti itää.
Taistelu-/yhdyshauta:
Luoteesta kaakkoon kulkevan taistelu-/yhdyshaudan pituus on noin 130 m (katkosta ei ole huomioitu). Haudan leveys on keskimäärin 100-150 cm ja syvyys 150-200 cm. Hauta on suurimmaksi osaksi karkeasti kallioon louhittua. Haudan pohjoisosassa on myös maahan kaivettua hautaa. Taistelu-/yhdyshauta alkaa yhdyshautana korsun avolouhoksen luoteispuolelta, kiertää avolouhoksen pohjoispuolelta ja jatkuu edelleen taisteluhautana kohti kaakkoa. Korsun avolouhoksen itäpuolella haudassa on noin 10 m mittainen katkos, jonka jälkeen hauta on lyhyen matkaa ainakin osittain maahan kaivettua. Tämän jälkeen haudan eteläosa on louhittu kallioon. Edellä mainitun katkoksen lisäksi taisteluhaudassa on yksi parin metrin levyinen katkos, joka on täytetty kivillä ja maa-aineksella. Kyseessä on lienee metsätyökoneen tieura. Taisteluhautaosuudella on kaksi ampumapesäkettä, jotka sijaitsevat taisteluhaudan molemmissa päissä. Pohjoisempi, noin 280 cm leveä, 130 cm pitkä ja 70 cm syvä, pesäke on maahan kaivettu ja sinne vie 5,5 m pitkä ja 120 cm leveä yhdyshauta. Torjuntasuunta on itään. Eteläinen pesäke on louhittu kallioon (leveys 250 cm ja pituus 100 cm) ja sijaitsee kohti koillista kääntyvän taisteluhaudan loppupäässä. Torjuntasuunta on pohjoiskoilliseen. Eteläisen pesäkkeen keskeltä lähtee kapea, noin 8,5 m pitkä, kallioon louhittu kaivanto kohti torjuntasuuntaa. Kyseessä on todennäköisesti viemärikaivanto. Ampumapesäkkeiden välisellä osuudella taisteluhaudassa on kolme kallioon louhittua ampumauloketta, joiden torjuntasuunnat ovat itä ja koillinen. Ampumaulokkeiden leveys on 110 cm, pituus 80-120 cm ja syvyys luokkaa 130 cm. Kahden pohjoisimman ulokkeen välissä on noin 12 m pitkä, noin 1 m leveä ja luokkaa 2 m syvä yhdyshauta kohti torjuntasuuntaa (itä). Yhdyshaudan päässä ei ole pesäkettä. Kyseessä voi olla viemärikaivanto.
Yhdyshauta:
Taisteluhaudan eteläosasta lähtee yhdyshauta kohti luodetta. Noin 60 m pitkä hauta on osittain maahan kaivettua ja osittain louhittu kallioon. Hauta päättyy ulkoilutien varteen, korsun avolouhoksen eteläpuolelle. Yhdyshaudan kaakkoispäässä on noin pari metriä leveä osuus hautaa täytetty kivenlohkareilla ja maa-aineksella. Kyseessä on lienee metsätyökoneen tieura.

Tikkamäki V (Raaka-aineen hankintapaikat)
Moderni; Kohteella on toisen maailmansodan aikaisen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on estekivilouhos ja harkko-/louhintakivistä tehty panssarieste. Estekivilouhosalue on varsin laaja ja siellä liikkuminen on vaikeaa tiheän aluskasvillisuuden ja louhikkoisuuden takia. Kivilouhoksen itäpuolella kulkeee vanhan junaradan pohjan suuntaisesti matalahko harkkokivistä sekä muista louhintakivistä tehty noin 70 m pitkä muuri. Muurin korkeus on keskimäärin luokkaa 100-150 cm ja leveys keskimäärin 80-120 cm. Muurissa on 1-3 kiveä päällekkäin. Kivimuuri on todennäköisesti tarkoitettu panssariesteeksi.

Tikkamäki VI (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 170 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka on osittain louhittu kallioon ja osittain kaivettu maahan. Kallioon louhittua hautaa (syvyys 180-200 cm, leveys keskimäärin 100-130 cm) on kohteen pohjoisosassa ja lyhyt osuus myös eteläosassa. Kohteen keskiosa on maahan kaivettua (syvyys 100 cm, leveys keskimäärin 70-80 cm) sekä myös kohteen molemmat päät, jotka sijaitsevat avohakkuualueella. Kohteen pohjoispäästä hauta lähtee maahan kaivettuna yhdyshautana kohti koillista. Avohakkuualueelta metsään tultaessa hauta muuttuu kallioon louhituksi. Noin 50 m jälkeen hauta kääntyy kohti kaakkoa. Käännöskohdassa on kallioon louhittu ampumauloke, joka on tavallista leveämpi. Ulokkeen leveys on 2 m, syvyys korokkeelta 110 cm, koroke haudan pohjasta 50-60 cm, oikean seinämän pituus on 120 cm, vasemman seinämän pituus on luokkaa 1 m. Torjuntasuunta on koilliseen. Pesäkkeeltä kaakkoon kulkevalla, osittain kallioon louhitulla ja osittain maahan kaivetulla, taisteluhautaosuudella on kolme maahan kaivettua ampumapesäkettä. Ampumapesäkkeille kulkee, pesäke mukaan lukien, 11-15 m pitkät yhdyshaudat, jotka tekevät 1-3 loivaa mutkaa. Yhdyshautojen leveys on keskimäärin 100-130 cm ja syvyys 50-80 cm (rintasuojan kanssa paikoitellen jopa 150 cm). Osa yhdyshaudoista on louhittu ainakin osittain kallioon ja louhintajätteet on kasattu hautojen reunoille rintasuojiksi. Ampumapesäkkeiden leveys on 250 cm ja pituus 110 cm. Torjuntasuunnat ovat pohjoiseen. Kohteen pohjoisosassa olevan ampumaulokkeen ja pohjoisimman ampumapesäkkeen välisellä kallioon louhitulla osuudella on yksi maahan kaivettu yhdyshauta kohti koillista. Haudan pituus on 5,5 m ja sen päässä ei ole ampumapesäkettä. Kyseessä on todennäköisesti viemärikaivanto.

Tikkamäki VII (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteeseen kuuluu toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kohteen alueelle on arkistotiedon mukaan louhittu avolouhos puolen joukkueen majoituskorsulle sekä tehty taistelu-/yhdyshautaa. Korsun avolouhos ei enää ole havaittavissa, sillä se on todennäköisesti jäänyt Tikkalinna-nimisen kaksikerroksisen talon alle vuonna 1956. Talossa on iso kellari, joka on ilmeisesti ainakin osittain perua korsun avolouhoksesta. Arkisto- ja asukastietojen mukaan kohteen kalliokohoumalle on lisäksi rakennettu taistelu-/yhdyshautaa. Hautaa on sijainnut ainakin kalliokohouman itärinteessä. Kohteen haudat on kuitenkin sittemmin täytetty. Maan alla saattaa kuitenkin olla rakenteita vielä jäljellä.

Tikkamäki VIII (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on noin 280 m pitkä, osittain kallioon louhittu ja osittain maahan kaivettu taistelu-/yhdyshauta. Hauta kulkee pohjoispäässä itä-länsisuuntaisesti ja eteläosa on pohjoinen-eteläsuuntainen. Haudan leveys ja syvyys vaihtelevat huomattavasti. Taistelu-/yhdyshaudan leveys on keskimäärin 70-100 cm. Syvyys on kallioon louhituilla osuuksilla syvimmillään 2,5 m (kohteen eteläpäässä), mutta maahan kaivetut osuudet ovat matalampia (0,5-1 m). Taistelu-/yhdyshaudassa on kymmenen ampumapesäkettä, joille kulkee (pesäke mukaan lukien) 5-15 m pitkät maahan kaivetut yhdyshaudat. Eteläisimmälle pesäkkeelle vievä hauta on poikkeuksellisen pitkä eli noin 37 m. Pesäkkeille vievät yhdyshaudat ovat varsin matalia (keskimäärin alle 50 cm). Osa yhdyshaudoista kulkee suoraan ja osa mutkittelee. Ampumapesäkkeiden leveys on 2-2,5 m. Pesäkkeiden torjuntasuunnat ovat pohjoiseen, pohjois-koilliseen, koilliseen ja itä-koilliseen. Taistelu-/yhdyshaudan seinissä on havaittavissa ainakin kaksi rautalenkkiä, jotka liittyvät haudan tukirakenteiden (hirret, puuriuut, vitsasmatot) kiinnityksiin. Toinen rautalenkki on päähaudassa toiseksi eteläisimmän ampumapesäkkeelle vievän yhdyshaudan kohdalla ja toinen on kyseisessä yhdyshaudassa.

Tikkamäki IX (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohteella on toisen maailmansodan aikaisen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on noin 380 m pitkä, maahan kaivettu taistelu-/yhdyshauta ja sen taustalla sijaitseva estekivilouhos, joka on samalla panssarieste.Kohteen länsipäässä taistelu-/yhdyshauta kulkee suunnassa etelä-pohjoinen noin 90 m matkan, jonka jälkeen haudan itäosa on itä-länsisuuntaista. Itäpäässä hautaa kaartuu hieman kohti kaakkoa. Haudan leveys ja syvyys vaihtelevat huomattavasti. Taistelu-/yhdyshaudan leveys on keskimäärin 1 m, mutta kohteen länsipäässä leveys on 120-150 cm. Syvyys on keskimäärin 0,5-1 m. Taistelu-/yhdyshaudassa on 15 ampumapesäkettä, joille kulkee (pesäke mukaan lukien) 4,5-8 m pitkät maahan kaivetut yhdyshaudat. Pesäkkeille vievät yhdyshaudat ovat varsin matalia: keskimäärin luokkaa alle 50 cm. Osa yhdyshaudoista kulkee suoraan ja osa tekee yhden mutkan. Ampumapesäkkeiden leveys on 2 - 2,5 m. Pesäkkeiden torjuntasuunnat ovat pohjoisluoteeseen, pohjoiseen ja pohjoiskoilliseen. Lännestä päin laskettuna viidennen ja 15:sta ampumapesäkkeen keskeltä lähtee kapea ja matala uoma/kaivanto kohti torjuntasuuntaa. Viidennen pesäkkeen kohdalla kaivannon pituus on noin 22 m; 15:sta eli itäisimmän pesäkkeen kohdalla vastaavasti noin 9 m. Kyseessä on viemärioja vedenpoistoa varten. Lisäksi lännestä päin yhdeksännen ampumaulokkeen keskeltä lähtee vastaava kaivanto, jonka pituus on vain noin puoli metriä. Kyseessä saattaa olla keskeneräiseksi jäänyt viemärioja. Taistelu-/yhdyshaudan torjuntasuunnan puoleisessa seinässä on ainakin neljässä kohdassa rautalankalenkkejä ja rautalangan pätkiä(ankkurilankoja/rautalankasiteitä). Rautalangat ovat liittyneet haudan seinämän tukihirsien, puuriukujen ja/tai vitsasmattojen kiinnityksiin. Lisäksi taistelu-/yhdyshaudassa on 2-3 ampumauloketta, joista osa on pahasti sortuneita.

Pirkantie III (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on panssariesteeksi tarkoitettu kalliorinneleikkaus. Luoteesta kaakkoon kulkeva rinneleikkaus on paikoitellen erittän jyrkkä ja korkea (yli 5 m). Kallioseinän yläosassa näkyy muutamia porausjälkiä, mutta rinneleikkaus saattaa olla osittain luonnon muovaama. Kallioleikkauksen kaakkoispäässä, kohdassa pkoo 6719269, ikoo 3509560 (GPS), on railo, jonka tarkoitus on tuntematon. Kohde on toiminut samalla estekivilouhoksena.
Säilyneisyys: Kohde on luonnontilassa. Kallion alapuolella on jonkin verran puutarhajätettä.

Ämmänsuonmäki (Kivirakenteet)
Tuntematon ajoitus; Ämmänsuonmäen lounaisrinteen keski- ja alaosaan on koottu muurimainen, pohjoisluode-eteläkaakkosuuntainen kivirakenne. Rakenne on tehty kivikkoiseen rinteeseen kahden pystysuoran kalliojyrkänteen välimaastoon kylmämuuraamalla. Rakenteen pituus on noin 30 metriä, sen leveys vaihtelee 1 ja 1,2 metrin välillä ja korkeus 60 sentistä metriin, korkeimmillaan se on rinteen alaosassa. Rakennekivet ovat vaihtelevan kokoisia, pienimmät 20 x 20 cm, suurimmat läpimitaltaan noin metrin.
On mahdollista, että rakenne liittyy toisen maailmansodan aikaiseen Haminan-Taavetin puolustuslinjaan, jolloin kyseessä olisi linjaan liittyvä takavarustus. Kohteen luonteen selvittämiseksi tarvitaan tarkempia tutkimuksia.

Rouvanmäentie (Puolustusvarustukset)
Moderni; Vaalimaantien ja Rouvanmäentien risteyksestä kohti pohjoista kulkee Salpalinjan kuuluvaa kiviestettä. Kohteen rajaus tulee selvittää maastotarkastuksessa.

Asema 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Hillossa Haminan aseman itäpuolella olevalla kalliokohoumalla Telakkatie 4:n kohdalla. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus.
Paikalla on soikion muotoinen, noin 100 m pitkä taistelu-/yhdyshauta, joka on suurimmaksi osaksi louhittu kallioon. Kallioon louhittu hauta on keskimäärin 100-150 cm leveä ja 150-200 cm syvä. Louhintajätteet on kasattu haudan reunustoille. Haudan eteläosassa on kaksi maahan kaivettua ampumapesäkettä. Pesäkkeille kulkevien yhdyshautojen pituudet ovat 4,5-5 m ja leveydet luokkaa 120-140 cm. Itäisempi pesäke on 250 cm leveä, pituus 120 cm, syvyys 120 cm ja torjuntasuunta itään. Läntisempi pesäke on huonosti hahmotettavissa, mutta sen leveys on noin 280 cm ja syvyys 120 cm. Torjuntasuunta on itäkaakkoon.

Asema 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Hillossa Haminan aseman eteläpuolella olevalla kalliokohoumalla. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on hyvin lyhyt osuus kallioon louhittua taistelu /yhdyshautaa, joka on täyttynyt kokonaan maa-aineksella. Kyseinen osuus on mahdollisesti jäänne laajemmasta taistelu-/yhdyshaudasta, joka on sittemmin tuhoutunut junaradan sivuraiteen rakennustöiden yhteydessä.

Nuutniemi 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Hillon kylässä Nuutniemen pohjoisosassa olevalla kalliokohoumalla. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on tulenjohtopesäkkeeksi tarkoitettu avolouhos, jonka torjuntasuunta on kohti pohjoista. Kohteen rakentaminen on jäänyt kesken. Avolouhoksen pituus on noin neljä metriä ja leveys noin neljä metriä. Syvyys on luokkaa 4-4,5 m. Yhdessä kohteiden Nuutniemi 2-3 kanssa kyseinen kohde muodostaa laajemman kokonaisuuden.
Kohteiden Nuutniemi 1 ja Nuutniemi 2 välistä kulkee toisen maailmansodan aikana rakennettu tie kohti rantaa (LHT,T911/54). Tielinja on edelleen jäljellä, mutta se on paikoitellen kasvanut hieman umpeen. Tielinjan keskellä kulkee polku. Tielinjan koillispuolella, sijaitsee maahan kaivettu pohjoinen-eteläsuuntainen kaivanto/yhdyshauta, joka kääntyy eteläpäässä kohti länttä. Kaivannon pituus on noin 15 m, leveys 250-300 cm ja syvyys luokkaa 150 cm. Kaivannon pohjoispää on avoin. Liittyykö kaivanto linnoitteisiin ja mikä on sen tarkoitus, ei ollut inventoijan tiedossa.

Nuutniemi 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Hillon kylässä Nuutniemen pohjoisosassa olevalla kalliokohoumalla. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on kallioon louhittu avolouhos, johon on ollut tarkoitus rakentaa konekivääripesäkkeen ja puolen joukkueen majoituskorsun yhdistelmä. Avolouhoksen vieressä on yhdyshauta. Yhdessä kohteiden Nuutniemi 1 ja 3 kanssa kyseinen kohde muodostaa laajemman kokonaisuuden.
Kohteiden Nuutniemi 1 ja Nuutniemi 2 välistä kulkee toisen maailmansodan aikana rakennettu tie kohti rantaa (LHT,T911/54). Tielinja on edelleen jäljellä, mutta se on paikoitellen kasvanut hieman umpeen. Tielinjan keskellä kulkee polku. Tielinjan koillispuolella, sijaitsee maahan kaivettu pohjoinen-eteläsuuntainen kaivanto/yhdyshauta, joka kääntyy eteläpäässä kohti länttä. Kaivannon pituus on noin 15 m, leveys 250-300 cm ja syvyys luokkaa 150 cm. Kaivannon pohjoispää on avoin. Liittyykö kaivanto linnoitteisiin ja mikä on sen tarkoitus, ei ollut inventoijan tiedossa. Kohteen länsilounaispuolella, rantapolun varressa on rannan puolella on lisäksi kolme panssariestekiveä, jotka ovat jostain syystä jääneet paikoilleen, vaikka kaikki muut kivet on kuljetettu pois.

Nuutniemi 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Nuutniemen pohjoisosassa Hillon kylässä. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on
maahan kaivettu ja osittain kallioon louhittu luokkaa 80-90 m pitkä taistelu- /yhdyshauta. Maahan kaivettu hauta lähtee tulenjohtopesäkkeen haudan (kohde Nuutniemi 1) vierestä kohti etelää (kohteilla on väliä noin kolme metriä). Maahan kaivetun haudan leveys on pohjoispäässä luokkaa 150 cm ja syvyys 150 cm. Yhdessä kohteiden Nuutniemi 1-2 kanssa kyseinen kohde muodostaa laajemman kokonaisuuden.

Lepikkoranta (1000020952) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Hillon ja Poitsilan kylien rajalla Lepikkorannassa. Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on
ympäri kulkeva noin 160 m pitkä taistelu-/yhdyshauta. Hauta on suurimmaksi osaksi maahan kaivettua, mutta pohjois- ja länsipäässä on myös kallioon louhittuja osuuksia. Maahan kaivetun haudan leveys on noin 100 cm ja syvyys 50-100 cm. Kallioon louhittu hauta on keskimäärin 150 cm leveä ja 150 cm syvä. Aseman itäosassa, haudassa on viisi maahan kaivettua ampumapesäkettä, joiden torjuntasuunnat ovat kohti itäkoillista, itää ja itäkaakkoa. Aseman länsiosassa on yksi maahan kaivettu ampumapesäke, jonka torjuntasuunta on kohti länsiluodetta. Ampumapesäkkeille kulkee 3-4 m pitkät yhdyshaudat, joiden leveys on 70-150 cm. Taistelu-/yhdyshaudan pohjoiskoillispuolella on kivilouhikko, joka on todennäköisesti pienimuotoinen estekivilouhos ja samalla panssarieste.

Pohjois-Poitsila 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Pohjois-Poitsilassa, yhdystie 3711:n (Satamantie/Suokalliontie) kohdalla olevalla kalliokohoumalla. Kohteessa on toisen maailmansodan aikaisia Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustuksia. Kyseessä on puolen joukkueen teräsbetoninen majoituskorsu, jossa on ollut eteisen lisäksi kaksi huonetta. Lisäksi korsun sisääntulokäytävä oli normaalia leveämpi, koska se toimi samalla liikuteltavan panssarintorjuntatykin suojapaikkana. Kohteen yhteydessä on ollut myös kallioon louhitun tulenjohtopesäkkeen avolouhos ja taistelu-/yhdyshauta.
Korsu ja muut rakenteet ovat tuhoutuneet yhdystie 3711:n rakennustöissä, mutta niistä on jäänteitä jäljellä molemmin puolin yhdystien kallioleikkausta. Varsinkin kallioleikkauksen itäpuolella on selvästi havaittavissa lyhyt osuus hautaa ja syvänne/pesäke. Jäljellä olevan taistelu-/yhdyshaudan pohjoispää alkaa kallioleikkauksen reunasta ja jatkuu kohti etelää. Haudan alkupäästä erkanee noin 160 cm leveä käytävä pesäkkeeseen, joka on todennäköisesti tulenjohtopesäkkeen avolouhos.

Syväsatama (vesitorni) (1000003527) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde sijaitsee Haminan sataman alueella, Syväsataman kaupunginosassa, Syväsatamantie 53:n kohdalla olevalla kalliokohoumalla, johon on myöhemmin rakennettu vesitorni. Kohteeseen kuuluu toisen maailmasodan aikaiseen Hamina-Taavetti -linjaan liittyviä puolustusvarustuksia.
Paikalla on majoituskäyttöön tarkoitettu luola, jonka yhteydessä on tulenjohtopaikan avolouhos. Työmääräyksen mukaan majoitustilat on mitoitettu 60 henkilölle. Lisäksi alueella on taistelu-/yhdyshauta, jonka jäljellä olevat osuudet jakautuvat neljään eri osaan sekä kallioon louhittu avolouhos, joka on tarkoitettu puolen joukkueen majoituskorsulle, mutta sen rakentaminen on jäänyt kesken.

Katariinan kivikaivo (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kaivo tai vedenkeruuallas sijaitsee Katariinan vuonna 1964 rauhoitetun tervaleppälehdon alueella, voimakkaasti kohti pohjoista nousevan kivikkoisen rinteen juurella, lätäkössä. 10 metriä kohteen eteläpuolella kulkee ulkoilupolku, jolta haarautuu kapea polku kaivolle. Rakenne on normaalisti veden alla, mutta tulee esille kuivana aikana.
Kivirakenne on pohja-alaltaan neliö ja sen sivujen pituus on noin 3,5 ja syvyys 0,5 metriä. Rakenne on tehty kylmämuuraamalla karkeasti lohkotuista, pääasiassa 30 x 20 senttimetrin kokoista kivistä. Paikoin on havaittavissa kaksi päällekkäistä kivikertaa.
On mahdollista, että kyseessä on kaivo, joka on myöhemmin peitetty maalla, mutta yhtä hyvin kyseessä voi olla matala, kivin tuettu vedenkeruuallas.
Kivirakenteen iästä ei ole varmuutta. Koska se ei esiinny Ruotsinsalmen aikaisissa piirustuksissa eikä kartoilla, on oletettavaa, että se on peräisin Ruotsisalmea myöhemmältä ajalta.

Historiallinen; Hurttalan kylässä sijaitsevan Peltolan tilan piha-alueella sijaitsevassa silokallionpaljastumassa erottuu noin 50 x 20 cm:n laajuinen hakkaus. Idästä päin tarkasteltaessa hakkauksessa on erotettavissa vasemmalta oikealle numerot 11 sekä mahdollisesti 61. Näiden välissä on pieni ruutumainen kuvio, josta lähtee ulospäin lyhyt uloke. Idästä päin katsottuna numerot on tulkittavissa lähinnä numeroiksi 19 ja 11.
Numeroiden korkeus on 10–15 cm ja hakkausjälki leveydeltään 0,5 cm ja syvyydeltään hyvin matala – ainoastaan 1–2 mm. Mitä todennäköisimmin kyseessä on vuosilukuhakkaus 1911

Pormestari (Kivirakenteet)
Historiallinen; Koillinen-lounassuuntainen 75 metrin pituinen ja 1 – 1,2 metrin levyinen kiviaita sijaitsee Mussalon Etukylässä, Pormestarinniemeen vievän Pormestarintien kaakkoissivustalla, Mussalontien koillispuolella, entisen peltoalueen reunalla. Aidan korkeus vaihtelee 0,4 ja 1,10 metrin välillä, keskikorkeus on noin 0,7 metriä.
Aita on tehty kylmämuuraamalla ilman sideainetta. Siihen on käytetty pääasiallisesti särmikkäitä, lohjenneita tai lohkottuja, halkaisijaltaan 20 – 40 cm kiviä.
Kiviaidan päällä on aikoinaan sijainnut puurunkoinen piikkilanka-aita, jonka jäänteitä on havaittavissa vielä aidan ylimmän kivikerran päällä.

Tuntematon ajoitus; Muistokivi sijaitsee Matsäkylässä, Haminan–Sippolan tiestä 371 itään haarautuvan Merkjärventien eteläpuolella, noin 5 metrin päässä tiestä. Kivi on pystytetty "Suomen vanhan sotaväen" Hämeenlinnan Tarkampujapataljoonan Haminan Metsäkylän Kannusjärvellä 12.–22.8.1899 pitämän kesäleirin muistoksi. Pystytysajankohtaa ei tiedetä.
Muistokivi on karkeasti lohkottu kolmiomainen, alaspäin tasaisesti levenevä luonnonkivi. Korkeus on 1,8 metriä ja suurin leveys 1,7 metriä. Kiven pohjoissivuun on hakattu vaakunakehä sekä majoittumisesta kertovaa tekstiä.
Kivi seisoo vakaasti kalliopinnalla ja se on eteläsivultaan tuettu betonilla. Kohdetta ympäröi tiheä kuusimetsä.

Pitkäperänvuori (Kivirakenteet)
Historiallinen; Syrakin portaat -nimellä tunnetut kiviportaat sijaitsevat Mussalon saaren lounaisrannalla Pitkäperänvuoren alueella, Pitkäperänpohjaan jyrkästi laskevalla kalliorinteellä. Portaat on rakennettu koillinen-lounassuuntaan. Niiden pituus on noin 20 metriä ja suurin leveys 1,6 metriä. Kivet on ladottu ilman siderakennetta kahteen päällekkäiseen kerrokseen. Askelmia on yhteensä 22.
Portaiden nimi viittaa mussalolaiseen Syrak Mussaloon, joka on ollut yksi portaiden rakentajista 1800-luvun loppupuolella. Perimätiedon mukaan portaat olisi rakennettu nuotanvetoa varten.

Tökkeri 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Mussalon Etukylässä Hevossalmen tasaisen loivasti viettävässä rinteessä on itä-länsisuuntainen ja 30 metrin pituinen kiviaita. Aidan rakentamiseen on käytetty hyödyksi runsaana esiintyviä maakiviä ja siirtolohkareita, joiden väliin kiviaines on ladottu. Kiviä on 2 - 3 kerroksessa. Kivien halkaisija on 40 - 50 cm. Aita ulottuu lännessä Hevossalmen rantaveteen saakka ja idässä maakiveen.

Saunasaari (1000022897) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Pyhtään Saunasaaren eteläkärjen avokallion korkeimmalla kohdalla sijaitseva kohde koostuu viidestä toisen maailmasodan aikaisesta kivirakenteesta, joista kaksi on IT-asemia, kaksi joukkueteltan pohjia ja yksi todennäköisesti ammusteltan pohja, ks. alakohteet. Rakenteisiin käytetty kiviaines on peräisin pääasiallisesti niiden länsipuolella sijaitsevasta pirunpellosta.
Puolustusvarustusten lisäksi avokalliolle kivirakenteiden väliin on aseteltu pieniä kiviä siten, että ne muodostavat nimi-, nimikirjain- ja vuosilukukokonaisuuksia.

Aarnio (Puolustusvarustukset)
Moderni; II maailmasodan varustukset sijaitsevat Kuutsalon saaren Mullinkylän maiden halki itä-länsisuunnassa kulkevan tien etelä- ja pohjoispuolelle.
Alakohde Aarnio 1 sijaitsee tien eteläpuolella, noin 40 metrin päässä tiestä. Kohde koostuu kahdesta vierekkäisestä korsusta seä katkonaisesta juoksuhautalinjasta, ks. alakohteet.
Alakohde Aarnio 2, tykkiasema, sijaitsee edellisestä noin 60 metriä pohjoiseen, tien pohjoispuolella, noin 20 metriä tiestä, ks. alakohteet.

Marttila (1000022899) (Puolustusvarustukset)
Moderni; II maailmansodan varustuksia Kuutsalon pohjoiskärkeen vievän hiekkatien länsipuolella, 40–100 metrin päässä tiestä. Kohde muodostuu kahden korsun ja yhden tykkiaseman muodostamasta kokonaisuudesta, ks. alakohteet. Kohteet erottuvat alavassa maastossa, avohakkuualueella, selvästi havaittavina kumpareina.

Matinperä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Mussalon Matinperän tilalla sijaitsevan kohde koostuu kahdesta osittain rikkoutuneesta kivirakenteesta, jotka liittyvät toiminnallisesti toisiinsa ja ajoittuvat 1940-luvulle. Laaja-alaisempi, korkeammalla sijaitseva hevosenkengän muotoa muistuttava, suoraan kallion pinnalle ladottu 10 x 12 metrin laajuinen ja metrin korkuinen kivirakenne (rakenne 1) on jatkosodan aikana paikalla sijainneen valonheittimen generaattorin paikka ja pienempi, matalammalla sijaitseva, valonheittimen pyöreäpohjainen, halkaisijaltaan noin 5-metrinen tukirakenne (rakenne 2). Molempiin on käytetty vaihtelevaa kivimateriaalia: työstämättömiä, lohkottuja sekä laattakiviä.
Kohde sijaitsee Santalahden luontopolun varrella.

Etukylänmaa (Kivirakenteet)
Historiallinen; Etukylässä, Mussalon länsirannalla Hevossalmen edustalla sijaitseva kolmen kiviaidan kokonaisuus Hevossalmeen loivasti viettävällä, puita kasvavalla rinteellä. Alueella on paljon maakiviä ja siirtolohkareita, joita on käytetty aitojen rakentamisessa.
Aitojen kuvaus, ks. alakohteet.

Suojakalliontien (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pohjoisluode-eteläkaakkosuuntainen kiviaita, jonka pituus on noin 90 metriä, leveys 1,3–1,5 metriä ja korkeus 0,40–1 metriä.
Aita sijaitsee Mussalon Etukylässä, pääosin Suojakalliontien eteläpuolella ja noudattaa kahden tontin välistä rajalinjaa. Aidan itäpuolinen maasto on hyvin tasaista ja avaraa, paikalla on todennäköisesti sijannut pelto. Aidan länsipuolinen maasto on kivikkoista, tasaisesti nousevaa maastoa. Itä-länsisuuntainen Suojakalliontie katkaisee aidan pohjoisluodepään.
Aidan pohjoisluodepää ulottuu tien pohjoispuolella sijaitsevalle tontille, missä sitä on aluskasvillisuuden seasta havaittavissa vajaan 10 m pituisena ja yhden kivikerran korkuisena matalana kivirivinä. Muutoin aita kulkee kahden tontin rajalla.
Aita on rakennettu ilman sideainetta kylmämuuraamalla. Siihen on käytetty niin särmikkäitä ja lohjenneita kuin pyöreäpintaisiakin kiviä. Kivikoko vaihtelee paljon: pienimmät kivet ovat 20 x 15 x 10 cm kokoisia, suurimmat 100 x 90 x 40 cm. Paikoin aidan päällä on myös aivan pientä ja murentunutta kivisälää.
Kiviaita on osittain rikkoutunut sekä rauennut, ja sen päälle on kasattu mm. kasvijätettä ja multaa. Se on paikoin paksun sammal- ja karikekerroksen alla, mistä johtuen aitaa ei ole aivan helppo havaita maastossa.

Niinilahti (Kivirakenteet)
Historiallinen; Alun alkaen ainakin 70 metrin pituinen kylmämuurattu kiviaita sijaitsee Mussalossa, Niinilahteen vievän Niinilahdentien molemmin puolin, alavassa ja kosteassa maastossa, vanhan Niinilahdenpellon luoteissivustalla.
Niinilahdentien eteläpuolella 1,2 metrin levyistä ja 0,9 metrin korkuista aitaa aitaa on jäljellä 22 metrin pituudelta. Tien pohjoispuolella aitaa on noin 47 metriä, korkeus vaihtelee 1–1,3 m. Aitaan on käytetty lohkottua punagraniittia, mutta joukossa on myös pyöreäpohjaista maakiveä.
Muistitiedon mukaan aita on kasattu karja-aidaksi peltoalueen reunalle 1900-luvun alkuvuosikymmeninä pellosta kerätyistä ja rajäytetyistä kivistä.

Soijärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee kangasmaastossa Valkealan Kinansaaressa, Haimijärven kaakkoispuolella, järvelle tasaisesti viettävän rinteen yläosassa.
Halkaisijaltaan 15-metrisen tervahaudan keskellä on neliömäinen, 0,60 x 0,60 metrin laajuinen kuoppa. Suppilomaisen, 1,2 metriä syvän kuopan keskellä on säilynyt puinen säilö.

Siltasenkangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kaskiröykkiöt sijaitsevat Säkäjärvellä, lounaaseen tasaisesti viettävän kivisen kuusikankaan alarinteessä. 100 metriä röykkiöistä etelään on laaja Siltasenpellon peltoalue. Röykkiöiden pohjois- ja eteläpuolitse kulkee ajopolku, joka yhtyy lännessä Säkäjärven kautta Virojoelle vievään tiehen.
Tarkastuksen yhteydessä löytyi noin 50 x 50 metrin laajuiselta alueelta yhdeksän röykkiötä, joista seitsemän sijainti mitattiin, ks. alakohteet. Kaksi muuta röykkiötä sijaitsevat röykkiön 5 lounaispuolella, siitä noin 20 metrin päässä. On mahdollista, että alueella on vielä muitakin kartoittamattomia röykkiöitä.

Lahtela (1000022970) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Maakivistä tonttirajalle rakennettu kiviaita sijaitsee Paljakan kylään vievän Hevossarentien eteläpuolella kuusta ja koivua kasvavassa rinnemaastossa. Koillinen-luonassuuntainen, 80 m pituinen ja 1,2 – 2 m levyinen aita on paikoin rauennut. Ilman sideainetta toistensa päälle ladottuja kivikertoja on yhteensä 2–4 ja aitaan käytetyn kiven halkaisija 10–40 cm.
Aidan päällystä on ladattu tasaiseksi ja siellä täällä kiviaidan päällä on vielä jäljellä maatuneen puun katkelmia ja niissä kiinni olevaa ruostunutta piikkilankaa. Aidan yläosa on siis aikoinaan tehty seipäiden varaan kiinnitetystä piikkilangasta.

Manula (Kivirakenteet)
Moderni; Kivistä rakennettu, luode-kaakkosuuntainen matala aitaus tai sellaisen alaosa sijaitsee Jaalan Vesalassa, välittömästi Siikaniementien länsipuolella, luoteeseen loivasti viettävässä rinnemaastossa.
Matalaa rakennetta on vaikea havaita. Kivirakenne on pohja-alaltaan suorakaiteen muotoinen: sen pituus on noin 70 m ja leveys 35 m. Rakenteen kiviseinämien leveys on 1,2–1,3 m ja korkeus 20-50 cm, pääosin kuitenkin alle 30 cm. Rakenteeseen on käytetty pääasiallisesti maakiviä, jotka on aseteltu päällekkäin ilman sideainetta. Kivien halkaisija vaihtelee 30–60 cm, mutta paikoin rakenteeseen on käytetty myös pienempää kiveä. Kiviä on 1–2 kerrosta päällekkäin, ja ne on aseteltu niin, että rakenteen pinta on kauttaaltaan tasainen.
Rakenteen etelä- ja länsi-nurkat ovat kivettömiä, minkä lisäksi myös sen luode-­ seinämässä on aukko. Ainakin etelänurkan aukko lienee sekundäärinen, sillä sen läpi kulkee ajotie Siikamäentieltä läheiselle kesämökille.

Taavila (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Valkealan Tuohikotissa sijaitseva kohde koostuu kolmesta tervahaudasta ja niiden yhteyteen rakennetusta hirsikaivosta. Haudat ja kaivo sijaitsivat noin 20x30 m kokoisella alueella vieri vieressä, etelälounaaseen viettävällä mäntykankaalla (hakattu noin 2005). Kohteiden tarkempi kuvaus ks. alakohteet.
Tuohikotin-Savitaipaleen tie kulkee kohteesta vajaan kilometrin päässä etelässä ja paikallinen Palokankangasta halkova ajotie noin 50 m päässä.

Anjalan kartano (Asuinpaikat)
Historiallinen; Anjalan kartano on ollut 1600-luvun alussa muodostettu rälssisäteritila, jonka kuningas Kaarle IX lahjoitti vuonna 1608 liiviläisen Henrik Wreden leskelle Gertrud von Ungernille. Kartanon 1700-luvun lopun historiaa leimasivat Ruotsin ja Venäjän välillä käydyt sodat, joissa valtakunnan rajalla sijaitseva kartano oli mukana monella tavalla. Kuningas Kustaa III vieraili kartanossa useitakin kertoja. Myös kuninkaan sotatoimia vastustaneet upseerit kokoontuivat kartanossa ja allekirjoittivat siellä ns. Anjalan liiton sopimuksen elokuussa 1788. Upseereita asui sotavuosien aikana kartanon maalla sijaitsevassa rakennuksessa, jota myöhemmin nimitettiin sen vuoksi liittopytingiksi. Rakennus siirrettiin vuonna 1911 lähellä sijaitsevaan Wredebyn kartanoon.
Ensimmäinen päärakennus tuhoutui Ruotsin ja Venäjän välisessä sodassa heinäkuussa 1789 ja sen tilalle rakennettiin 1790-luvulla nykyinen, kaksikerroksinen puinen päärakennus. Sen pelkistetty, keltaiseksi maalattu arkkitehtuuri edustaa ruotsalaista kustavilaisajan uusklassismia.
Wrede-suvun aika Anjalassa päättyi vuonna 1842 ja Anjalan kartano ostettiin Suomen valtiolle. Se lahjoitettiin Suomen kenraalikuvernöörin, ruhtinas Aleksander Menshikoffille. Tässä vaiheessa kartanoon rakennettiin uusia talousrakennuksia. Menshikoff kuitenkin asui pääasiassa Pietarissa. Menshikoffin suvussa Anjala säilyi 1800-luvun lopulle, mutta oli välillä parinkymmenen vuoden ajan vuokrattuna ulkopuoliselle. Vuonna 1907 Anjalan kartano palasi valtion omistukseen ja tilan maita ryhdyttiin palstoittamaan alustalaisille. Maatilan ja päärakennuksen historia on siitä lähtien kulkenut eri polkuja. Päärakennusta vuokrattiin erikseen ja vuokraajat pitivät siellä kesäisin täysihoitolaa.
Kartanon alueella ei ole tehty arkeologisia tutkimuksia. Vuoden 2022 Anjalan taistelupaikan inventoinnin yhteydessä Ankkapurhantien eteläreunalla havaittiin noin 220 m pitkä kiviaita (ks. alakohde). Vuonna 1777 laaditulle isojakokartalle on nykyisen Ankkapurhantien kohdalle merkitty tie, joten kiviaita voi olla peräisin jo tältä ajalta.
Vuonna 2015 pihalta toimitettiin metallinilmaisinlöytöjä, ks. alakohde

Muuranlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Paljakan kylään vievän Hevossaarentien pohjois- ja eteläpuolella on ainakin 60 kaskiröykkiötä noin 200 x 200 metrin kokoisella alueella, etelään ja kaakkoon voimakkaasti laskevassa rinnemaastossa. On mahdollista, että alueella on vielä muitakin ryhmään kuuluvia kaskiröykkiöitä.
Röykkiöiden halkaisija vaihtelee 1–8 m, suurin osa on kuitenkin 2–3 m, korkeus 50–100 cm. Suurin osa on pohja-alaltaan pyöreitä, mutta joukossa on myös muutamia pitkulaisia röykkiöitä, joista suurin on pituudeltaan 8 m ja korkeudeltaan peräti 1,8 m.
Monet röykkiöistä on kasattu kartiomaisiksi, mutta niiden joukossa esiintyy myös matalan latteita kiviröykkiöitä. Osa röykkiöistä on kasattu suoraan ison maakiven päälle tai sellaisen viereen. Useimmissa röykkiöissä isoimmat kivet sijaitsivat alimmaisina ja niiden päälle on kasattu halkaisijaltaan pienempi kiviaines.
Kivien halkaisija vaihtelee 10–40 cm, mutta niiden joukossa oli myös joitain 50–60 cm kokoisia kiviä. Maaperässä esiintyvistä työstämättömistä luonnonkivistä kootut röykkiöt on kasattu tiheään: etäisyyttä niiden välillä on usein ainoastaan 5–10 m. Röykkiöt ovat vahvasti sammaloituneita.

Mussalo Santalahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tervahauta sijaitsee Mussalon saaren länsiosassa kulkevan Santalahden luontopolun varrella, ja se on merkitty maastoon taululla kohteeksi nro 2. Tervahaudan pohja-ala on pyöreä ja sen halkaisija on noin 12 metriä. Hautaa reunustaa kahden metrin levyinen ja 60–80 cm korkuinen maavalli.
Tervahaudan keskusta on tasainen, mutta sen eteläreunalla on havaittavissa 2 x 2 m laajuinen ja 1,3 m syvyinen kuoppa, halssi.

Hillo, asema II (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmansodan aikainen Hamina-Taavetti -linjan puolustusvarustus. Kyseessä on hyvin lyhyt osuus kallioon louhittua taistelu-/yhdyshautaa, joka on täyttynyt kokonaan maa-aineksella. Kyseinen osuus on mahdollisesti jäänne laajemmasta taistelu-/yhdyshaudasta, joka on sittemmin tuhoutunut junaradan sivuraiteen rakennustöiden yhteydessä.

Piikamäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Moderni; Toisen maailmasodan aikainen estekivilouhimo, tarkastamaton kohde.

Korkeakoski (Teollisuuskohteet)
Tuntematon ajoitus; Kaksi hirsiarkkua sijaitsevat Kymijoen Korkeakoskessa vuonna 1906 rakennetun voimalarakennuksen edustalla kosken alapuolella, joen eteläpenkan edustalla. Tutkimusalueella ja sen läheisyydessä sijaitsee pitkä kalastuslaituri, joka on osittain rakennettu kiinni hirsiarkkuihin. Kalastuslaiturille johtava pienempi laituri on perustettu yhden hirsiarkun päälle. Veden syvyys alueella vaihtelee 20 senttimetristä kahteen metriin. Pohjanlaatu on kivikkoinen. Hirsiarkut sijaitsevat Korkeakosken valtakunnallisesti merkittävässä rakennetussa kulttuuriympäristössä.
Kyseessä on kaksi kivitäytteistä hirsiarkkua, jotka ovat kuuluneet ilmeisesti vuosina 1925-1926 rakennettuun uittoränniin. Hirsiarkut ovat olleet tämän rännin perustuksia. Uittorännin avulla ohjattiin uitettavat tukit kosken ohi. Tiedossa ei ole koska tämä uittoränni purettiin tai jäi muuten pois käytöstä. 1920-luvulla rakennettu uittoränni korvasi vanhemman 1870-luvulla rakennetun uittorännin koskipaikan pohjoispuolella.
Eteläisempi hirsiarkku (arkku 1) on kooltaan 4,5 x 4,5 metriä. Toinen hirsiarkku (arkku 2) on kooltaan 4,5 x 5,5 metriä. Arkut on täytetty kivilouheella. Vedenalaisilta osiltaan arkut eroavat toisistaan.
Alueelta löytyy kahden tutkitun hirsiarkun lisäksi vähintään yhdeksän muuta hirsiarkkuaa tai hirsiarkkujen jäänteitä, jotka ovat toimineet 1920-luvun uittorännin perustuksina. Arkkurivistö jatkuu alavirtaa kohti 150 metrin matkalla.

Rekola (1000025518) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rekolasta n. 120 m hautausmaasta pohjoiseen sijaitsee vanha rajapyykki, jonka päällä on viisarikivi. Viisarikiven kylkeen on kaiverrettu numero 5. Rajapyykki on E-W suuntainen ja se on ladottu neliön muotoon. Rajapyykin kivet ovat halkaisijaltaan n. 30 cm. Pyykki nousee maasta n. 50 cm ja sen päällä oleva viisarikivi on n. 60 cm korkuinen. Osa kivistä on sortunut muodostelmasta ja viisarikiven keskellä on halkeama. Pitäjänkartaston mukaan rajapyykin kohdalla on kulkenut kylänraja, mutta kartan merkinnät ovat epäselvät ja kuluneet. Myös peruskartoissa on kylänraja ja siinä havaittavissa hienoinen kulma.

Keltti Iiskonmäki Keltintie (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Keltin koillisosassa Heikkilän ja Koskelan väliin jäävässä Iiskonmäessä. Keltintien ja tontilla 286-409-4-232 olevan talon välissä aivan tien vieressä sijaitsee N-S suuntainen kivimuuri. Myös tontin eteläpuolella aivan tontin rajalla kulki vastaavanlaista muuria E-W suuntaisesti. Tien viereisen muurin ympärillä on muita isoja kiviä hajallaan. Muuri kulkee tien suuntaisesti n. 6 m matkalta. Muuri on mahdollisesti jäännös 1800-luvulla paikalla sijainneen torpan pihan rakenteista.

Matinsaarentie (Uusi-Summa) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kalliopaljastuman länsipuolella sijaitsevan kosteikon itä-reunalla. Alue on tasaista kosteikkomaastoa.
Kohde koostuu punagraniittisesta rajapyykistä ja siihen liittyvästä samaa materiaalia olevasta suuntakivestä. Itse rajakivi muodostuu kahdesta osasta: runko-osasta/perustuksesta sekä sen päälle pystyyn asetetusta keskuskivestä (kallellaan länteen).
Pyykin perustus on pohja-alaltaan neliön muotoinen ja kooltaan 1,6x1,6 m. Sen korkeus on 40 cm ja siinä vaikutti olevan useampia päällekkäisiä kivikertoja, joiden koko oli n. 20 cm. Keskuskivi oli korkeudeltaan 50 cm, leveys 40 cm, paksuus 10 cm. Kiven yläpää oli muotoiltu kolmiomaiseksi.
Keskuskivi oli asetettu pystyyn itä-länsisuuntaan ja sen eteläsivustalle oli hakattu numero 4. Numero oli kooltaan 22x14 cm, hakkausjälki oli 1 cm levyinen ja syvimmillään 1 cm ja tehty hakkausjäljen perusteella (ylöspäin levenevä, V-kirjaimen muotoinen) metallisella työvälineellä.
Rajapyykistä itään, kalliopaljastumalle päin n. 20 m päässä ylämäessä samalla linjalla sijaitsi pyykkiin liittyvä suuntakivi. Kuusen juurella sijainnut kivi oli latteaksi lohkottu ja korkeudeltaan 20 cm, leveydeltään 20 cm, paksuudeltaan 30 cm.
Rajamerkki todettiin vuoden 2015 inventoinnin yhteydessä tehdyn historiallisten karttojen tarkastelun perusteella todennäköisesti isojakoon liittyväksi 1830-luvulla pystytetyksi rajamerkiksi, joka on ollut käytössä vielä vuonna 1987.

Piilahti 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Piilahden tilan mailta, lähes alueen korkeimmalta kohdalta, löytyi kaksi maakuoppaa, jotka ovat mahdollisesti kellarinpohjia. Kohteen koordinaatit ovat eteläisemmästä kuopasta, joka sijaitsee lähellä etelärinteellä olevaa peltoa. Nelikulmaisessa kuopassa oli vallit ja se oli kooltaan n. 5x4x0,8 m. Seinien suunta oli W-E, S-N. Pohjoisempi kuoppa oli kooltaan n. 3,5x3x1,0 m ja sen seinien suunta oli SW-NE, NW-SE. Nelikulmaisessa kuopassa oli vallit.

Väärtti Tokkola (Maarakenteet)
Historiallinen; Lähes tasaisessa maastossa, mäen pohjoisrinteellä, havaittiin kahdeksan matalaa (syvyydeltään 0,4-0,7 m) pyöreähköä ja pitkänomaista kuopannetta. Tasanteen pohjoispuolella on peltoa. Kivikkoisella mäellä kasvaa harvakseltaan mäntyä. Kuoppien tarkoitus ei tarkastuksessa selvinnyt.

Hiidenmäki (1000027299) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde mainitaan A. Wuorimaan "Piirteitä Sippolan historiasta" (1915, s. 23), jonka mukaan Hiidenmäelle olisi paennut Turun rauhan aikoihin 1740-luvulla kahtena päivänä vuodessa nuoria miehiä sotaväkeen määräämisen pelossa. Miehet olisivat piilotelleet Hiidenmäellä sijaitsevissa vanhoissa haudoissa, jotka olisivat olleet siellä vierekkäin mukulakivistä tehtyine seinineen.
Hiidenmäen pirunpelto on kooltaan noin 30 x 40 m ja sen pinta on sammalen peittämä ja muodoltaan lattea, mutta sen keskustassa sekä itäpäässä on havaittavissa erimuotoisia ja -kokoisia kuoppia ja kuopanteita. Yhteensä näitä on 12-14. Kooltaan ne ovat kuitenkin niin pieniä, etteivät kuopat ole voineet toimia piilopaikkoina, ellei niihin ole liittynyt muita jo kadonneita rakenteita.

Savilahdenvuori 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren etelärinteessä Hillolahteen viettävän rinteen yläosassa. Paikalla on kivistä ladottu noin 1,3 x 1,4 m kokoinen ja 60-80 cm korkea rajamerkki, joka on voimakkaasti sammalen peittämä. Paikalla ei ole enää voimassaolevaa rajaa, mutta vielä vuoden 1968 peruskarttaan on merkitty koillinen-luonassuuntainen tonttiraja.
Vuoden 2018 tutkimuksissa havaittiin, että rjamerkin päällä oli laonnut viisarikivi, jossa näkyi hakkaus ”15”. Toinen hakkaus paljastui maakivestä, jonka päälle röykkiö oli tehty: sen päällä oli kaksi viivaa, jotka osoittivat paikalla kulkeneen kiinteistörajan suunnat.

Savilahdenvuori 3 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren kaakkoispuolella Hillonlahteen viettävässä loivassa rinteessä. Noin 100 metrin päässä kaakossa kulkee rautatie. Paikalla on sammalenpeittämä kivirakenne, joka on kasattu kiinni isoon maakiveen. Kiveyksen halkaisija on noin 1,6 m. Kivikasasta on luultavasti otettu jossain vaiheessa kiviä. Rakenteessa on sekä luonnonkiviä että lohkokiviä. Kiviröykkiön funktio ja ajoitus ovat epäselviä. On mahdollista, että kyseessä on raaka-ainevarasto, mutta kyseessä voi olla myös raivausröykkiö.
Röykkiön tarkempi luonne ja ajoitus jäivät vuoden 2018 tutkimusten jälkeenkin osin avoimiksi. Röykkiö oli kuitenkin mitä ilmeisimmin ihmistekoinen.

Suuri Rantatie Rantahaka (Kulkuväylät)
Historiallinen; Karhusuontien ja Kouvolantien (vt15) risteykseksen koillispuolella vaikutti vuoden 2015 arkistotutkimuksen perusteella olevan säilyneenä noin 100 metriä käytöstä pois jäänyttä Suuren Rantatien linjaa.
Vuoden 2018 maastoinventoinnissa todettiin, että vanhan tielinjan kohdalla on asfalttipäällysteinen valtatien 15 alittava kevyenliikenteen väylä. Kevyenliikenteen väyläksi tehty tieosuus on kaivettu muuta maastoa alemmaksi ja mahdolliset vanhemmat tiekerrokset ovat tuhoutuneet.

Suuri Rantatie Ristinkallio (Kulkuväylät)
Historiallinen; Vanhan Viipurintien ja Lautakatontien välinen omakotitaloalueen läpi kulkeva polku on käytöstä poistunutta Suuren Rantatien linjaa. Pituutta säilyneellä osalla on noin 350 metriä. Tältä kohdin Suuren Rantatien linjaa ei ole digitoitu RKY-kohteena. Tielinja on mahdollisesti kulkenut muuttumattomana vuosisatoja ja on jäljitettävissä mm. Senaatin kartaston kartasta [Vehkalahti] (X40). Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Suuri Rantatie Huutjärvi (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää pienen nimettömän Huutjärveen laskevan puron. Puro laskee Huutjärveen etelästä nykyisen kirjaston ja uimarannan kohdalta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien Huutjärventien kerrosten alla.
Kohde tarkastettiin vuoden 2022 inventoinnin yhteydessä. Paikalla on mahdollisesti sijainnut pienen uoman ylittävä silta. Sen kohdalla on nykyisin siltarumpu, jonka tuntumassa havaittiin muutamia lohkottuja kiviä rantapenkan lähellä. On mahdollista että ne kuuluvat aiempaan tien pengerrykseen. Nykyisen tien alla voi mahdollisesti olla säilynyt historiallisia silta- ja tierakenteita, mutta niiden olemassaoloa ei inventoinnin yhteydessä ollut mahdollista selvittää.

Tirvan risteys 1 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki on neliön muotoinen, rapakivistä koottu rakennelma aivan Uus-Kolkkalasta Tirvan huoltoaseman suuntaan tulevan metsäautotien pohjoislaidalla. Kivien keskelle on nostettu yksi litteä kivi pystyyn, mutta kivi on niin rapautunut, ettei siinä erotu kaiverruksia tms. Kivilatomuksen koko on noin 1,2 x 1,2 metriä.

Tirvan risteys 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee valtatie 6:n eteläpuolella Pasintien risteyksen lounaispuolella, vain noin 10 metrin päässä tien eteläreunasta puustosta avoimella alueella Salpausselän hiekkakankaalla. Kohteessa on vallirakennelma, jonka keskellä on hieman ympäröivää kangasta alempana oleva kuoppa. Valli on lähinnä hevosenkengän muotoinen ja sen halkaisija on 6-7 metriä. Vallissa on aukko pohjoisen eli valtatien suunnassa. Kuopan keskustassa on höttöistä tummaa maata, jossa tuntuu noin 25 cm syvyydellä kiviä. Sisälle, aivan nousevan vallin tuntumaan tehdyssä koepistossa oli pintakarikkeen alla ohut hiekkakerros ja sitten podsolimaannos eli tällä kohdalla maata ei ollut kaivettu. Vallin päälle tehdyssä pistossa oli selvästi valliin kasattua, irtonaista maata, jonka päällä oli ohut karikekerros. Aivan ulkoreunan viereen tehdyssä pistossa oli normaali podsolimaannos.
Kuopan funktio on epäselvä. Keskiosan kaivelusta päätellen kyseessä saattaa kuitenkin olla varsin moderni rakennelma. Salpalinjaan se tuskin liittyy, sillä muut varustukset ovat selvästi kauempana lännessä.

Korpela (1000027806) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Haminan keskustasta 6 km kaakkoon Kettuvuoren koillisrinteellä n
33 m mpy. Paikalla on kivilouhos, joka on laajuudeltaan n 20 m pitkä ja 3 m leveä.
Kivissä on porausjälkiä ja paikalla on räjäytettyjä lohkoja ja murskaa, mutta kiveä ei
näytä juuri viedyn pois paikalta.

Kymin lentokenttä (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kotkan / Kymin lentokenttä on ollut Suomen ilmasodan pikkujättiläisen (Nikunen, Talvitie ja Keskinen 2011: 57, 191) mukaan käytössä jatkosodassa.
Alueella on rakenteita erityisesti nykyisen kentän pohjoispäässä ja itäpuolella. Paikalla on nähtävissä kiitoradan molemmin puolin lentokonesuojia (10 kpl). Mm. kentän kaakkoispuolella on rakennustenpohjia, kaivoja, teltanpohjia sekä ajoneuvosuojia. Alueella on myös betonisia jalustoja, jotka ovat luultavasti uuninpohjia ja muita rakennustenpohjia. Yksi ajoneuvosuojaa muistuttavasta rakenteesta on tehty vanhaan kookkaaseen (halkaisija noin 11 m) hiilimiiluun. Osa rakenteiden pohjista näkyy vielä vuoden 1967 peruskartassa.

Selänpäänkankaan lentokenttä (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Suomen ilmasodan pikkujättiläisen (Nikunen, Talvitie ja Keskinen 2011: 57, 191) karttojen mukaan Selänpään kenttä oli käytössä jatkosodan aikana. Lentokenttä sijaitsee Vuohijärven eteläpuolella Selänpäänkankaalla Toisen Salpausselän päällä.
Nykyisen kentän ympärillä on olettavasti sota-aikaisia lentokonesuojien maavalleja. Rakenteet ovat ylhäältä päin tarkasteltaessa muodoltaan tyypillisesti v- ja u-kirjainta muistuttavia maasta kasattuja valleja, joiden maksimipituus on 30-40 m, useimmissa vain noin 25 m ja leveys 25 m. Korkeutta vallilla on suurimmillaan noin 1,5 m. Suojan perällä eli u-kirjaimen pohjan kohdalla vallissa on tyypillisesti notkelma.
Alueella on nykyään 40 rakennetta. Laserkeilausaineiston perusteella rakenteita on ollut aiemmin jonkin verran enemmän. Myös osa nykyisin jäljellä olevista maavallisuojista on vaurioitunut kentän ympärillä kulkevia teitä tehdessä ja osa kiitoratojen muotoilusta.

Utin lentokenttä (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Utin lentokenttä on Suomen ilmasodan pikkujättiläisen (Nikunen, Talvitie ja Keskinen 2011: 57, 191) mukaan kenttä ollut käytössä sekä talvi- että jatkosodassa. Alueen sotahistorialliset kohteet on tunnistettu pääosin vain laserkeilausaineistosta, inventointia on tehty vuonna 2021 vain nykyisen lentokentän luoteispuolelle. Talousmetsän alueella on lentokonesuojia (11 kpl), telttapohjia (noin 14 kpl), sekä juoksuhautoja ja muita funktioltaan tunnistamattomia kaivantoja.
Vuoden 2021 arkeologinen inventointi kohdistui alueeseen, jonka lähiympäristössä on ollut sotilaskoulutukseen liittyvää toimintaa vuodesta 1914 ja sotilaslentotoimintaa vuodesta 1918 lähtien.
Nykyisen kenttäalueen pohjoispuolella, rakennetun alueen koillispuolella, on suppeahko metsäkaistale, joka on 1940–50-luvulla ollut avointa lentokenttäaluetta. Sen reunoille sijoittuvat tutkimusalueen kulttuurihistoriallisesti kiinnostavimmat rakenteet eli kahdeksan maavalleista muodostettua lentokoneiden sirpalesuojaa, ks. alakohteet. Ne erottuvat hyvin vuoden 1953 ilmakuvassa – ne on todennäköisesti rakennettu jatkosodan aikana. Vanhojen ilmakuvien perusteella suojia on ollut enemmänkin, mutta niistä osa on tuhoutunut myöhemmässä maankäytössä.
Vuoden 2021 inventoinnissa havaittiin myös viisi mahdollisesti toiseen maailmansotaan liittyvää ilmatorjuntapatterien asemaa, joista yhden vieressä oli asemaan mahdollisesti liittyvä varastokuoppa/miehistösuoja, ks. alakohteet.

Suljento 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajakivet sijaitsevat Hurukselan ja Eskolan kylien rajalla lähellä nykyisiä tilarajoja. Paikalla on kolme kivilatomusta, joiden keskellä on ns. suuntakivi. Kiveyksissä on käytetty sekä lohko- että luonnonkiviä. Rajamerkin 1 suuntakiveen on hakattu numero 16 ja rajakiven 3 suuntakiveen N 28. Rajakiven 2 suuntakivessä ei havaittu hakkausta.

Sittasaari (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Huvi- eli Sittasaaren pohjoiskärjessä saarta kiertävän kävelypolun kaakkoispuolella ja osittain myös polun kohdalla. Paikalla on kolmen toisen maailmansodan aikaisen taistelukaivannon muodostama kokonaisuus. Se kulkee osin myös paikalla sijaitsevan Sittasaaren louhosalueen lävitse. Kaivannot ovat kaakko-luodesuuntaisia.

Sakkarantie (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Korkiallion juurella sijaitsevan Sakkarantien molemmin puolin sijaitsee II maailmansodan aikaiset taistelukaivannot. Niiden eteläpuolella avautuu laaja peltoalue. Kaivannot ovat pusikoituneet ja paikoin lähes umpeen kasvaneita. Sakkarantien pohjoispuolella oleva kaivanto on noin 160 m pitkä ja tien eteläpuolen kaivanto on katkelmallinen ja yhteensä noin 50 m pitkä.
Sakkarantien juoksuhaudat on tiettävästi kaivettu keväällä 1940.

Rankki 5 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Tuliasema, joka sijaitsee Rankin keskellä laakealla metsän ympäröimällä avokalliolla.
Tuliasema on tarkoitettu todennäköisesti ilmatorjuntatykille. Louhituista kivistä on ladottu aseman rintasuojaksi pyöreä kehä, jonka ulkohalkaisija on 8 m. Rakennusajankohta ei ole tiedossa.
Kivikehän pohjoislaidassa on n. 2 m leveä oviaukko.

Lantviikinvuori 1 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Paikalla on juoksuhaudan tyyppinen kaivanto rakennusten takana mäellä. Rannansuuntainen kaivanto on lähes kokonaan täytetty lehdillä ym. puutarhajätteellä ja tästä rinteeseen ylöspäin suuntautuva oja on puolestaan avoin. Rannansuuntaisessa kaivannossa on mutkia, ylöspäin suuntautuva oja on jokseenkin suora. Ojien leveys on noin metrin ja näkyvissä kohdissa syvyys on 60–70 senttimetriä. Ojan vierellä on ojasta nostettuja kiviä. Rannansuuntaisen ojan pituus on noin 17 metriä ja poikittaisen ojan puolestaan 28 metriä. Kyseessä on luultavasti Klamilan sahaan liittyvä sahatavaran kuljetusradan pohjan osa.

Lantviikinvuori 2 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Klamilanlahden rannalla, Lantviikinvuoren etelärinteessä. Rinteessä on halkaisijaltaan noin viisi metriä oleva kuoppa, jonka takaseinustalla on isoja kiviä ja kalliota. Kuopan reunat ovat maatuneet, eikä se vaikuta myöskään luontaiselta. Rannassa, kuopasta 23 metriä lounaaseen on noin 2,5 x 1,5 metrin kokoinen betonilaatta. Vanhoissa peruskartoissa paikalla ei näy mitään rakenteita, mutta vuoden 1983 peruskartalla näkyy idästä rannalle johtava tie, joka näkyy nykyään maastossakin penkereenä ja kaivantona kuopasta 70–100 metriä kaakkoon. Kyseinen tie on todennäköisesti Klamilan sahaan liittyvän sahatavaran kuljetusradan pohjan osa. Betonijalusta lienee sahan sähkömuuntajan pohja. Kuopan osalta on mahdollista, että se olisi vanhemman kivenlouhinnankin peruja. Lantviikinvuoren rinteessä on myös tuoreita kaivelun merkkejä.

Lantviikinvuori 3 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Klamilanlahden rannalla, Lantviikinvuoren länsirinteessä, lähellä Klamilan Vedon hirsimökkiä. Kaivanto on kooltaan 6 x 3 m kokoinen suorakaiteinen kuoppa, jossa on selvät vallit ympärillä. Koepistossa kuopan pohjalle oli paksu sammal ja tiukkaa juurakkoa, sitten vaalea hiekka. Vallille tehdyssä pistossa oli ohuempi sammal, sitten vaalea hiekka. Kiviä tms. ei kuopassa ole. Valleista päätellen kyseessä ei ole hiekanottopaikka, vaan jotain muuta. Kovin vanha kuoppa ei heikosta maannoksesta päätellen ole.

Kelkkaniemi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Klamilanlahden rannalla, Kelkkaniemen kärjen koillispuolella olevalla rantaosuudella, laajan puulanssin koillispuolella, lanssin ja uusien omakotitalojen välisellä alueella. Paikalla on betonirengaskaivo ja sen vieressä vanhaa tienpohjaa. Kaivo on rakennettu vuonna 1995 kalasataman kaivoksi, mutta se jäi huonon vedenlaadun vuoksi pian pois käytöstä. Lanssille johtaa pohjoisesta tie, joka vanhemmissa kartoissa jatkuukin sinne missä kaivo sijaitsee. Vanhoilla peruskartoilla (1968 ja 1975) paikalla on vielä talo. Talo on todennäköisesti sahan aikainen ja rakennettu 1920-luvulla. Se lienee purettu 1970-luvulla samaan aikaan kun muutkin sahan jäljellä olleet rakennukset.

Palaneenkangas (1000030747) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Palaneenkangas-nimisellä maankohoumalla sekä sen itäpuolella olevalla mäellä on vanhojen sotilaskarttatietojen sekä laserkeilausaineistojen perusteella kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja, tuliasemia sekä kenttäkorsuja. Kohdetta ei ole tutkittu maastossa. Kohde on rajattu laserkeilausaineiston perusteella.

Palaneenkangas (1000030749) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Palaneenkangas-nimisellä maankohoumalla sekä sen itäpuolella olevalla mäellä on vanhojen sotilaskarttatietojen sekä laserkeilausaineistojen perusteella kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja, tuliasemia sekä kenttäkorsuja. Kohdetta ei ole tutkittu maastossa. Kohde on rajattu laserkeilausaineiston perusteella.

Palaneenkangas (1000030750) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennetun ns. oikaisuaseman takalinjaan, joka rakennettiin Pajulahdesta Kotolan kautta Tyllinjärveen. Palaneenkangas-nimisellä maankohoumalla sekä sen itäpuolella olevalla mäellä on vanhojen sotilaskarttatietojen sekä laserkeilausaineistojen perusteella kenttälinnoitettuja taistelu- ja yhdyshautoja, tuliasemia sekä kenttäkorsuja. Kohdetta ei ole tutkittu maastossa. Kohde on rajattu laserkeilausaineiston perusteella.

Haapaniemi (1000030872) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennettuun ns. oikaisulinjaan. Kahdessa osassa oleva kohde sijaitsee Tyllinjärven eteläpuolella, kahdessa osassa, nuorta koivikkoa ja männikköä kasvavassa metsässä.
Kohde muodostuu kahdesta keskeneräisestä taisteluhautalinjasta, joihin on kaivettu kuoppia asemiksi. Linjojen väli matka on noin 100 m. Itäosassa on seitsemän maahan kaivettu kuoppaa, joiden koko on keskimäärin 4 x 2 m ja syvyys 1,5 m. Kuoppien taustalla kulkee niitä yhdistävä maahan kaivettu taisteluhauta, joka on osin keskeneräinen. Osa kuopista ja haudasta on täyttynyt vedellä. Pohjoispäässä on veden täyttämässä haudassa vielä puuvahvistukset paikoillaan. Tukimateriaalina on käytetty hirsiä, joiden paksuus on 10-15 cm. torjuntasuunnat ovat koilliseen, itään ja kaakkoon.
Länsiosassa on neljä keskeneräistä, maahan kaivettua kuoppaa, joiden koot ovat keskimäärin 4 x 3 m ja syvyys 1,5 m. Kupat ovat muodoltaan U-, L- ja T-kirjaimen muotoisia. Torjuntasuunnat ovat koilliseen ja itään.

Karkiavuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennettuun ns. oikaisulinjaan. Tykkiasema sijaitsee Karkiavuoren laen koillisosassa, tien pohjoispuolella, mäntymetsässä.
Kohde on panssaritorjuntatykin asema. Tykin ampuma-asema on kaivettu maahan. Sen koko on 3,5 x 4 m. Ampumasektorin keskisuunta on 45 astetta. Tykin suojatila on louhittu/kaivettu rapakivikallioon. Sen koko on 4 x 5-7 m ja syvyys 2,5 m.

Kanssoinpellot (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennettuun ns. oikaisulinjaan. Kahdessa osassa oleva kohde sijaitsee Kanssoinpeltojen pohjoispuolella kuusimetsässä.
Itäosassa on maahan kaivettuja taisteluhautoja, joissa on ampumasyvennyksiä ja asemia. Torjuntasuuntina ovat itä ja etelä. Taustalla on maahan kaivettu pyöreä kuoppa, jonka yläosan halkaisija on 12 m ja syvyys 4 m. Kuoppa on tarkoitettu ilmeisesti imubetonimenetelmällä valettavalle pallokorsulle mutta valutöitä ei ole ennätetty tehdä.
Länsiosassa on kaksi ilmeisesti pallokorsuille tarkoitettua, maahan kaivettu kuoppaa, joiden yläosan halkaisija on 12 m ja syvyys 4 m. Läntisestä kuopasta jatkuu idän suuntaan maahan kaivettu taisteluhauta, jossa on ampumasyvennyksiä. Torjuntasuunta on etelään.

Häkälänjärvi (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa puolustusketjua. Se kuuluu vuonna 1944 rakennettuun ns. oikaisulinjaan. Kohde sijaitsee Häkälänjärven länsirannalla osin havumetsässä ja osin nuoressa lehtimetsässä.
Kohteessa on maahan kaivettuja taisteluhautaosioita, jotka ovat jääneet keskeneräisiksi. Torjuntasuuntina ovat itä ja kaakko. Taisteluhautalinjan taustalla on maahan kaivettuja pyöreitä kuoppia, joiden yläosan halkaisija on keskimäärin 12 m ja syvyys 4 m. Kuopat on tarkoitettu ilmeisesti imubetonimenetelmällä valetuille pallokorsuille mutta valutöitä ei ole ehditty tehdä. Laserkeilausaineiston perusteella kohteessa on seitsemän tällaista pallokorsun kuoppaa. Osa kuopista oli veden täyttämiä. Lisäksi kohteessa on useita pienempiä maahan kaivettuja kuoppia. Aseman pohjoisosassa linnoitteet ovat jääneet kesämökkitontin alle.

Marjumäki (1000030922) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Kannusjärvellä, Välijoen länsirannalla sekä peltojen ympäröimällä metsäsaarekkeella.
Välijoen rannalla on jäljellä panssarivaunun kiviestettä noin 430 metrin matkalla. Laserkeilausaineiston ja vanhan sotilaskartan perusteella Marjumäki-nimisellä kookkaalla peltosaarekkeella on linnoitteita. Peltosaareketta ei ole tarkastettu maastossa.

Antinharju (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Kannusjärvellä Näkintien ja Luomankankaantien risteyksen pohjoispuolen ympäristössä, loivassa, metsää kasvavassa rinteessä.
Kohteessa on maahan kaivettua taisteluhautaa, jossa on ampumasyvennyksiä ja tuliasemia. Torjuntasuuntana on etelä. Kohde on rajattu laserkeilausaineiston perusteella.

Tuossuonmäki 1 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Kannusjärven Tuossunmäen jyrkän etelärinteen yläreunalla.
Kohteessa on maahan kaivettua sekä kallioon louhittua taisteluhautaa, jonka syvyys on noin 2 m. Haudan varrella on ampumasyvennyksiä ja tuliasemia. Torjuntasuuntana on kaakko.

Tuossuonmäki 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on osa Salpalinjaan kuuluvaa Hamina–Taavetti -linjaa. Alueen linnoittaminen aloitettiin 1940. Kohde sijaitsee Kannusjärven Tuossuonmäen itäosassa, Kopikkomäentien eteläpuolella sekametsää kasvavassa rinteessä.
Kohteessa on moreenimaahan kaivettuja taisteluhaudan osioita, jotka ovat jääneet kekeneräisiksi. Hautojen syvyys on 0.5-0,8 mm. Torjuntasuuntana on etelä.

Myllyniementie (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Suola- ja Saanjärven välissä olevan Myllyniemen keskiosassa, tasaisella paikalla mäen laella. Paikalla kasvaa kuusimetsä.
Kohde on maa- ja paikalle tuotujen kivien muodostama harvahko kivikehä, jonka keskelle on asetettu "keskuskivi". Kivikehän halkaisija on viitisen metriä. Keskuskivi on suoraseinäinen, noppamainen kivi, jonka sivujen pituus oli 80 cm ja korkeus 50 cm. Kiveä ympäröi 11 muuta kiveä, joista isoimmat, rakenteen NW- ja NE-sivustalla sijaitsevat, olivat maakiviä. Kivikehän SE- ja SW-sivustan kivet olivat pienempiä ja nykyiselle paikalle muualta tuotuja. Kaikki kivistä olivat lohkomattomia luonnonkiviä ja ne olivat jäkälä- ja sammalkerroksen peittämiä. Rakenteen pohjoissivustan kivet olivat halkaisijaltaan 60-100 cm:n kokoisia ja korkeudeltaan 40-70 cm. Eteläsivustan pienemmät kivet olivat halkaisijaltaan 40-60 cm ja korkeudeltaan 30-40 cm.

Kelkkaniemi 1 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Hirsiarkku sijaitsee Vironlahden Klamilan kalasataman läntisen aallonmurtajan edustalla vierasvenesataman/-laiturin eteläpuolella n. 15-20 m rannasta. Alueelta paikannettiin kaksi vierekkäistä, toisistaan n. 5 m etäisyydellä olevaa kivillä täytettyä hirsiarkkua. Hirsiarkut ovat säilyneet melko ehjinä ja ovat kooltaan n. 5 x 5 m. Arkut nousevat 4 metrin pohjasyvyydestä n. 1,5 metrin syvyyteen merenpinnasta. Kivet ovat halkaisijaltaan n. 40-60 cm. Hirsikertoja on säilynyt enimmillään kuusi, osa päällimmäisistä hirsistä on pudonnut pohjalle. Hirret ovat n. 25 cm paksuisia pyöröhirsiä, jotka on salvottu kulmista lohenpyrstöliitoksin.
Hirsiarkut liittynevät nykyisen kalasataman alueella vuosina 1928-1952 sahanrannassa toimineen Klamilan sahan toimintaan tai kyseessä on 1920-luvun alkupuolella käyttöönotetun ”laivalaiturin” perustukset.

Kelkkaniemi 2 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Hirsiarkku sijaitsee Vironlahden Klamilan kalasataman läntisen aallonmurtajan edustalla vierasvenesataman/-laiturin eteläpuolella n. 15-20 m rannasta. Alueelta paikannettiin kaksi vierekkäistä, toisistaan n. 5 m etäisyydellä olevaa kivillä täytettyä hirsiarkkua. Hirsiarkut ovat säilyneet melko ehjinä ja ovat kooltaan n. 5 x 5 m. Arkut nousevat 4 metrin pohjasyvyydestä n. 1,5 metrin syvyyteen merenpinnasta. Kivet ovat halkaisijaltaan n. 40-60 cm. Hirsikertoja on säilynyt enimmillään kuusi, osa päällimmäisistä hirsistä on pudonnut pohjalle. Hirret ovat n. 25 cm paksuisia pyöröhirsiä, jotka on salvottu kulmista lohenpyrstöliitoksin.
Hirsiarkut liittynevät nykyisen kalasataman alueella vuosina 1928-1952 sahanrannassa toimineen Klamilan sahan toimintaan tai kyseessä on 1920-luvun alkupuolella käyttöönotetun ”laivalaiturin” perustukset.

Ruokosuo (1000031030) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Ruokosuon itäpuoleisen kalliopaljastuman N-sivustalla. Alue on sekametsää. Kohde on paikalleen rauennut rajakivi, johon kuuluvat rakennekivet sijaitsevat matalana kekona kalliopinnalla. Rajamerkkiä rakennettaessa oli kalliolle ladottu kerros pyöreitä luonnon- ja särmikkäitä kiviä E-W -suuntaisesti. Kivikerroksen päälle on pystytyetty keskuskivi saman suuntaan, jota olivat pitäneet pystyssä sen sivuille asetetut pitkät graniittilohkot. Kaatuneen laattamaisen ja tasapintaisen keskuskiven korkeus oli 70 cm, leveys 50 cm ja paksuus 15 cm. Sitä sivuilla pystyssä pitäneistä, poikkileikkaukseltaan kolmiomaisista graniittilohkoista, oli eleläinen pituudeltaan 85 cm ja phjoinen 70 cm. Lyhyemmän kiven halkaisija oli 35x35 cm ja pohjoisen 25x20 cm. Rajamerkin kivet olivat paksun jäkälä- ja sammalkerroksen peittämät.
Vuoden 1968 peruskartan perusteella on tonttien 2:104 ja 2:93 välinen rajapyykki sijainnut Ruokosuon itäpuolisella pienellä kallionyppylällä. Vielä vuonna 1983 se on sijainnut peruskarttamerkinnän perusteella samalla paikalla. Nykyisin paikalla ei enää sijaitse kiinteistörajaa. Tarkastettu kohde sijaitsee täsmälleen tonttien rajalinjojen kulmauksessa.

Savilahdenvuori 5 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren alueella, pohjoiseen viettävän rinteen alaosassa. Alue on sekametsää. Rajapyykki, joka ei enää ole käytössä, muodostuu yhdestä pystyssä olevasta, karkeasti hakatusta kivestä. Ylöspäin hieman kapeneva, pohja-alaltaan suorakaiteinen kivi, on korkeudeltaan 50 cm. Sen itä- ja länsisivut ovat pystysuorat ja etelä- ja pohjoissivut viistoiksi työstetyt. Juuresta pyykki on mitoiltaan 30x35 cm ja yläosastaan 30x20 cm. Pyykki on sammal- ja jäkäläkerroksen peittämä, eikä sen pinnoilla ollut havaittavissa numero-, kirjain- tms. hakkauksia.
Vuoden 1968 peruskartan perusteella on tonttien 2:117, 2:92 ja 2:93 välisessä kulmassa sijainnut rajapyykki Savilahdenvuoren pohjoisrinteessä. Vielä vuonna 1983 rajapyykki sijainnut peruskarttamerkinnän perusteella samalla paikalla. Nykyisin paikalla ei enää sijaitse kiinteistörajaa.

Historiallinen; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren alueella, sen kaakkoispuolella sijaitsevalla matalalla ja pienialaisella kallionyppylällä. Tarkastettu kohde, joka on todennäköisesti vanhaan rajapyykkiin liittyvä, koostuu kahdesta kallioon hakatusta/poratusta pystyseinäisestä reiästä. Reiät sijaitsevat kallionyppylän laella 2,4 m:n etäisyydellä toisistaan suunnassa pohjoiskoillinen-etelälounas. Eteläinen reikä on alaspäin kapeneva, halkaisijaltaan 20 cm ja syvyydeltään ainakin 30 cm. Pohjoinen reikä on halkaisijaltaan 20 cm:n levyinen ja syvyydeltään 36 cm. Alaosastaan se on pallomaisesti levenevä. Koska molemmat reiät olivat täyttyneet karikkeella ja orgaanisella jätteellä, on yllä mainitut syvyystiedot vain suuntaa antavia. Molemmat kalliopintaan tehdyt reiät olivat sammal- ja jäkälämättään peittämiä, jotka poistettiin kalliossa olleiden reikien alueelta tarkastuksen yhteydessä.
Vuoden 1968 peruskartalla kulkee tonttien S93 ja 1:100 välinen, pohjoinen-eteläsuuntainen kiinteistöraja välittömästi kallionyppylän itäpuolella. On mahdollista, että kallioon tehdyt reiät liittyvät rajalinjan merkitsemiseen, mutta varmuutta tästä ei ole. Peruskartta-aineiston perusteella vaikuttaisivat alueen tonttirajat kulkevan ja niiden kulmapaikat sijaitsevan useassa kohden alueen pienillä kallionyppylöillä. Reikien funktiota ei ollut tarkastuksen yhteydessä mahdollista varmuudella selvittää, mutta reiät ovat kuitenkin selvästikin ihmisen tekemiä, ei luonnon aikaansaannosta.
Voi myös olla, että reijillä on yhteys etelässä sijaitsevan 1900-luvun Hiillonlahden satama- ja teollisuusalueen suunnitteluun ja rakentamiseen. Yksi esille tuotu selitys kallion reijille on niiden liittyminen paikalla aikoinaan sijainneeseen meri- tai väylämerkkirakennelmaan. Reikäparin lisäksi ei kalliolta kuitenkaan löydetty muita rakennejäännöksiä, jotka tukisivat arviota. Toisaalta, voisi olettaa, että jos alueella olisi sijainnut meri- tai väylämerkki, se olisi pystytetty näkyvyytensä vuoksi maaston korkeimmalle kohdalle, reiällisen kallionyppylän länsipuolelle.

Historiallinen; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren eteläosassa, itään jyrkästi viettävän kalliorinteen alaosassa; luode-kaakkosuuntaisessa kalliohalkeamassa. Alue on mäntyvaltaista sekametsää. Kohde on voimakkaan jäkälöitynyt punagraniittinen kivi, jota on mahdollisesti hieman työstetty. Jäkäläpinnan ja kiven rapautumisen vuoksi työstöjälki (lohkominen) on tulkinnallista. Kivi lienee alun alkaen sijainnut kalliopinnan kupeessa pystyssä, mutta tarkasteluajankohtana se oli kallellaan kaakon suuntaan. Kiven korkeus on 75 cm ja sen poikkileikkaus on n. suorakaiteinen: 30-35x45 cm. Sen yläpinta on muotoiltu (?) hieman kärkeväksi.
Kivi tuo mieleen rajapyykin tai rajalinjalla olevan ns. suuntakiven. Mikäli pystykivi, jonka pinnalla ei havaittu numero- tai kirjainhakkauksia, liittyy vanhaan kiinteistörajaan, on se 1960-lukua edeltävältä ajalta. Vaikka kyseessä voisi olla luonnonkivikin, viittaa sen pysty sijainti kuitenkin ihmistoimintaan. Etenkin kun toisen vastaavantyyppinen pystykivi sijaitsee tarkastetusta kohteesta vain 60-70 m:n päässä pohjoiseen. Näiden välissä sijaitsee taas rajakivi Hamina Savilahdenvuori 3 (mj-rekisteri 1000027458). Nämä kaksi pystykiveä eivät kuitenkaan sijaitse kiinteistörajalla, johon mainittu rajakivi liittyy (kiinteistöraja esiintyy vielä vuosien 1968 ja 1983 peruskartalla).

Kaunissaaren kenttälinnoitteet 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Puolustusvarustus Kaunissaaren Honkaniemen tyvessä. Kohteessa on konekiväärin tuliasema (ks. alakohde), joka on halkaisijaltaan noin seitsemän metrinen pyöreä kaivanto ja jonka reunoja on korotettu maalla ja kivillä. Syvyyttä kaivannolla oli noin 40 senttimetriä. Tästä noin 60 metriä lounaaseen sijaitsee potero/ampumasuoja (ks. alakohde). Poteron halkaisija on nelisen metriä ja syvyyttä sillä on noin 70 senttimetriä. Poterosta lähtee noin 20 metriä pitkä juoksuhauta kohti luodetta, kiertäen suojaan kivien taakse.

Juoksumäen rajamerkki (Kivirakenteet)
Moderni; Rajamerkki on noin 1 x 1,5 metrin kokoinen latomus, jonka keskellä on pystykivi ja siinä kaiverrus ”26”. Kyse on nykykiinteistöjen 489-411-8-62 ja 489-411-8-139 rajasta, jonka iästä ei ole tarkempaa tietoa. Todennäköisesti rajamerkki on kuitenkin moderni.

Ala-Pihlaja Byckling (Asuinpaikat)
Historiallinen; Museotien ja Pihlajantien risteyksen länsipuolelle on merkitty vuoden 1850 isojaonkarttaan kolme tonttimaata. Alueella ovat sijaineet Ala-Pihlajan kantatilat Lahti (tontti A) ja Byckling (tontti B). Tonttimaat ovat yhä käytössä.

Rännänen/Kattila (Gränness by) Hietala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rännäsen/Kattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, Porolahden etelärannalla. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Rännäsen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kymmenen taloa yhdessä Eerikkälän kylän kanssa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Rännäsen kylään on merkitty kolme taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Bondh ja Heppinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimällä kumpareella. Rännäsen kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Hietalan talon pohjoispuolelta on löytynyt pala mahdollisesti 1300-1400 -luvuille ajoittuvaa kivisavikeramiikkaa vuoden 2008 inventoinnissa.

Rännänen/Kattila (Gränness by) Hanski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rännäsen/Kattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, Porolahden etelärannalla. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Rännäsen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin kymmenen taloa yhdessä Eerikkälän kylän kanssa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Rännäsen kylään on merkitty kolme taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Bondh ja Heppinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimällä kumpareella. Rännäsen kylän vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 1832 kartassa Rännäsen kylään kuuluva erillinen tonttimaa sijaitsee Hanskinlahden pohjoisrannalla Mäkelän ja Hietalan tonteista pari kilometriä suoraan etelään.

Häppilä Talsinmäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Häppilän kylän talot ovat sijainneet Virolahden länsiosassa, Pyölinjoen länsirannalla. Häppilä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Dals (Talsi), Värri, Posso ja Häsä –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:87,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Häppilän kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Järvenkylä Tinkanen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Osa Järvenkylän taloista on sijainnut Klamilanlahden koillispuolella, aivan Suuren rantatien kupeessa. Järvenkylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. (Kaukiainen 1970:94,101).
Tinkanen sijaitsee Klamilanlahden itärannalla lähellä Päkinojan suurta.
Tinkesen alueelle on merkitty asutusta vuoden 1770-1 verollepanokartassa.

Kurkela Rytkö (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kurkalan kylän tonttimaat sijaitsevat Vaalimaanjoen ja Kiiskijärvän välissä rajavyöhykkellä.
Kurkelan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin seitsemän taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Eisth, Kurki, Haili, Hesse ja Koski -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Vuoden 1826 mittaukseen perustuvassa isojaonkartassa Rytkön tilan tonttimaat on merkitty aivan Vaalimaanjoen/Koskelanjoen länsirannalle pienen kosken kohdalle. Alue on yhä asuttu.

Länsikylä (Flonkarböle) Riko (Asuinpaikat)
Historiallinen; Flonkarböle mainitaan lähteissä 1455 ja 1468 (DF 2963, 3354).
Länsikylän eli Flonkarbölen vuoden 1771 verollepanokartassa alueelle ei ole merkitty rakennuksia. Isojakokarttaan vuosilta 1826–1856 on merkitty iso tonttimaa, Vuoden 1875 kartalle ei ole merkitty paikalle asutusta. 1910-luvun kartoilla tontti näkyy jälleen, mutta katoaa sen jälkeen kartoilta.
Maastossa on useita enemmän tai vähemmän kasvillisuuden peitossa olevia, ilmeisesti 1800- ja 1900-luvulle ajoittuvia, rakennuksen pohjia. Lisäksi alueella kivikellari, jonka katto on edelleen jäljellä. Kellarin vierellä (säilytys) kuoppa, jonka seinät on kivistä ladotut.

Mattila Kirppu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mattilan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Vaalimaanjoen eteläpuolella Vaalimaan ja Kotolan kylien välissä. Mattila luettiin 1540-luvulla Vaalimaan kylään ja nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 17. (Kaukiainen 1970:86,95,102.) Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Mattilassa on kolme taloa.
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Mattilan Kirpun vanhalla tonttimaalla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin se on rakentamaton. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Grönvik (Kouki) Kievari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koukilan eli Grönvikin kestikievari on sijainnut Suuren rantatien varrrella Klamilan itäpuolella ja Koukilan eteläpuolella. Kestikievarirakennus yhä pystyssä ja se on toiminut Klamilan yläkouluna. Kievarin piha-alueella voi olla säilyneenä 1800-luvun kerroksia. Vuoden 2016 inventoinnissa alueen lähistöltä löydettiin mm. tiiltä, lasia ja piiposliinia.

Kirkonkylä (Taipale/Edhesby) Järvenkylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Taipaleen kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, nykyisen Virolahden kirkonkylän alueella. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Taipaleen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Taipaleen kylään on merkitty kymmenen taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Tylli, Smedh ja Pekoinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Vuoden 1827 isojaonkartassa tontit A ja B ovat sijainneet tällä kohdalla.

Kirkonkylä (Taipale/Edhesby) Piispala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Taipaleen kylän talot ovat sijainneet Virolahden eteläosassa, nykyisen Virolahden kirkonkylän alueella. Taipaleen nautakuntaan kuulunut Taipaleen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Taipaleen kylään on merkitty kymmenen taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Tylli, Smedh ja Pekoinen –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Vuoden 1827 isojaonkartassa tontti D on sijainnut tällä kohtaa.

Koukila (Utby/Kallffierd) Hietala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koukilan kylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden luoteisrannalla, Suuren rantatien pohjoispuolella Klamilanlahteen laskevan puron varrella. Koukila eli Utby ja läheiset Klamila, Malmila ja Sydänkylä luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla kylässä asui mm. Dals ja Malm -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970: 86, 95, 102.)
Suuren rantatien eteläpuolelle on merkitty kaksi tonttimaata vuoden 1853 isojaonkartassa. Näistä itäisempi on nimetty Hietalaksi nykykartassa esiintyvän nimen mukaisesti.

Kirkonkylä (Pappila) Iivari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1830 isojaonkarttaan merkitty tonttimaa Taipaleen ja Pappilan kylien rajalla kirkon eteläpuolella Rännäläntien ja Hurpuntien risteyksessä.

Kirkonkylä (Pappila) Hiukka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kirkontien ja Vilkkiläntien risteyksessä, Kirkontien länsipuolella sijaitsee Pappilan kylään kuulunut Hiukan tilan tonttimaa, joka on yhä käytössä. Tonttimaa on merkitty vuoden 1830 karttaan.

Kirkonkylä (Pappila) Pappila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1830 isojaonkartassa esiintyvä tonttimaa A eli Pappila on sijainnut Kirkontien itäpuolella noin 950 metriä kirkosta pohjoisluoteeseen.
Alueella on yhä rakennuksia ja se on asuttu.

Ravijärvi Uski (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijärven kylän talot ovat sijainneet Virolahden luoteisosassa, kuivatetun Ravijärven etelärannalla sekä nykyisen Ravijoen varrella. 1550-luvulla Ravijoen ja Ravijärven kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 24. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Ravijärvellä on 18 taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Nopoin, ja Tijlij (Tilli) –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:86,95,102.)
Uskin tonttimaat sijaitsevat Ravijoen itärannalla kohdassa, jossa joki kaartaa virtaamaan kohti itää. Uskin tilan pohjoispuolella sijainnut Pitkäjärvi on kuivatettu Ravijoen perkauksen ja Ravijärven laskun yhteydessä.
Vuoden 1826 isojaonkartassa Uskiin on merkitty kolme erillistä tonttimaata.

Ravijoki Kuusela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Harjun oppimiskeskuksen pohjoispuolisen laajan peltoaukean luoteislaidalla sijainnut tonttimaa on merkitty vuoden 1832 isojaonkarttaan tunnuksella M. Tontilla on yhä edelleen maatila talousrakennuksineen.

Ravijoki Villi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen laakson eteläisimmän peltoaukean lounaisreunassa Ravijoentien ja Kankaantien risteyksessä sijaitseva Villin tila on merkitty vuoden 1732 tiluskarttaan. Vuoden 1832 isojaonkartassa tila oli jakautunut kahteen erilliseen tonttimaahan.

Ravijoki Harjula (Asuinpaikat)
Historiallinen; Suuren rantatien eteläpuolella, Ravijoen länsirannalla Haakelinkankaan ja Ventovuoren välisellä peltoalueella sijaitseva tontti on merkitty vuoden 1732 karttaan. Peltojen ympäröivällä matalalla kumpareella sijaitseva tontti autioituu ennen vuotta 1827. Alue on otettu uudelleen asuinkäyttöön 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Ravijoki Joensuu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen itärannalle lähelle joen suuta on vuoden 1732 tiluskarttaan merkitty torppa. Vuosien 1827 ja 1830 isojaonkartoissa alueelle on merkitty tonttimaa.
Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Säkäjärvi Rustholli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuivatetun Säkäjärven kaakkoisrannan harjanteella sijaitsevan Säkäjärven rusthollin laaja tonttimaa on merkitty vuoden 1826 isojaonkarttaan kirjaintunnuksella E.
Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Säkäjärvi Hytti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Säkäjärventien ja Soukantien risteyksessä sijainnut tonttimaa, joka voi kuulua Säkäjärven vanhimpiin tontteihin, sillä 1500-luvulta kylästä tunnetaan isäntä nimeltä Hytti (Kaukiainen 1970).
Tontti on yhä asuttu.

Pyterlahti Dufva (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovin luoteispuolella sijainnut 1700-luvun torpan paikka, joka on merkitty myöhempään kartta-aineistoon tonttimaana. Alueella on yhä rakennuksia.

Pyterlahti Mokkala (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovin länsipuolella, peltojen ympäröivän kallioisen kumpareen eteläosassa on sijainnut vuoden 1842 isojaonkarttaan merkitty tonttimaa. Alueella on yhä rakennuksia.

Pyterlahti Kiviharju (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovista noin kilometri luoteeseen sijaitseva 1800-luvun alun tonttimaa.

Pyterlahti Ihalainen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovista 750 metriä lounaaseen peltojen ympäröimällä kallioisella saarekkeella sijainnut 1700-luvun torpan paikka, joka on merkitty myöhempään kartta-aineistoon tonttimaana. Alueella on yhä rakennuksia.

Pyterlahti Rinnemaa (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovista 650 metriä etelälounaaseen, lähellä Suurta rantatietä, kallioisen mäen länsirinteessä on sijainnut 1700-luvun torpan paikka, joka on merkitty myöhempään kartta-aineistoon tonttimaana. Alueella on yhä rakennuksia.

Pyterlahti Iivari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovista noin 1050 metriä etelään, Suuren rantatien eteläpuolella, Siipioravanvuoren länsirinteessä, peltojen reunustaman saarekkeen on sijainnut 1700-luvun torpan paikka, joka on merkitty myöhempään kartta-aineistoon tonttimaana. Alueella on nykyisin Ala-Iivarin tila rakennuksineen.

Pyterlahti Alavuori (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyterlahden hovista noin 1,15 kilometriä itäkaakkoon sijaitseva 1800-luvun alun tonttimaa.

Skippari Kujansuu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Klamilanlahden länsipuolella Klamilan ja Sydänkylän välissä sijainnut laaja historiallisen ajan tonttimaa. Tonttimaa on merkitty Skippari Rausi -nimellä pitäjänkartastoon nykyisen Kujansuun tilan kohdalle. Tonttimaa on merkitty myös Sydänkylän (Kallfjärd) rälssin lahjoitusmaita esittävään karttaan vuodelta 1853.

Hämeenkylä (Tawest by) Vierula (Asuinpaikat)
Historiallinen; Yksi Hämeenkylän tonttimaista vuoden 1830 isojaonkartassa. Tonttimaa sijaitsee peltoaukean länsireunassa Suurenvuoren itärinteessä. Tonttimaan alueella on joitakin rakennuksia, mutta se on suurelta osin rakentamatonta. Rakentamaton alue on melko jyrkkää rinnettä. Lisäksi siellä on Salpalinjan varustuksia.

Hämeenkylä (Tawest by) Louhisto (Asuinpaikat)
Historiallinen; Yksi Hämeenkylän tonttimaista vuoden 1830 isojaonkartassa. Tonttimaa sijaitsee Suurenvuoren etelärinteessä Yrjänänrantaan vievän tien länsipuolella. Tonttimaan alueella on joitakin rakennuksia, mutta se on suurelta osin rakentamatonta.

Hämeenkylä (Tawest by) Pohjola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Yksi Hämeenkylän tonttimaista vuoden 1830 isojaonkartassa. Tonttimaa sijaitsee Hämeenkyläntien länsipuolella. Hämeenkyläntien itäpuolella avautuu laaja peltoaukea. Tonttimaan alueella on joitakin rakennuksia, mutta se on osin rakentamatonta.

Vaalimaa Kerttola (Asuinpaikat)
Vanha tonttimaa sijaitsee Mestarmäentien eteläpuolella lähellä vanhaa valtatietä 7 Kerttolan tilan pihamaalla.

Vaalimaa Huomanen (Asuinpaikat)
Kohde koostuu kahdesta erillisestä tonttimaasta, joista isompi on sijainnut Kotolantien ja Julianantien risteyksessä. Toinen pienempi tontti on sijainnut Mestarmän länsirinteessä Mestarmäentien pohjoispuolella.

Vaalimaa Suutari (Asuinpaikat)
Tilan alueella on ollut kaksi tonttimaata 1700-luvun lopulla. Eteläisempi ja suurempi tonttimaa on sijainnut Kotolantieltä kohti Vaalimaanjoen rantaa vievän Latovuorentien risteyksestä hieman länteen Mestarmäen länsipuolisella peltoaukealla. Toinen tonteista on sijainnut Kotolantien varrella pienen puron pohjoispuolella.

Virojoki Kiiskinhaka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Virojoen kylän talot ovat sijainneet nykyisen Virolahden kuntakeskuksen alueella, Virojoen suun molemmin puolin. Virojoen nautakuntaan kuulunut Virojoen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin peräti 20 taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty ainoastaan kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Turu, Bruun, Kotonen ja Kuningas –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Piispan jakokunnassa on ollut 1830-luvulla neljä erillistä tonttia, joista suurin on ollut nykyisen Piispanmäen kohdalla. Piispan jakokuntaan kuulunut Kiiskenhaka on sijainnut Virojoen ylittävän sillan länsipuolella Suuren rantatien varrella. Kiinteistöjen Kansallispankki ja Kiiskinhaka pihoilla saattaa olla säilyneenä jäännöksiä alueen historiallisesta asutuksesta.

Virojoki Pössö (Asuinpaikat)
Historiallinen; Virojoen kylän talot ovat sijainneet nykyisen Virolahden kuntakeskuksen alueella, Virojoen suun molemmin puolin. Virojoen nautakuntaan kuulunut Virojoen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin peräti 20 taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty ainoastaan kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Turu, Bruun, Kotonen ja Kuningas -nimiset isännät. (Kaukiainen 1970: 94,102).
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Piispan jakokunnassa on ollut 1830-luvulla neljä erillistä tonttia, joista suurin on ollut nykyisen Piispanmäen kohdalla. Piispan jakokuntaan kuulunut Pössön tontti on sijainnut Suuren rantatien pohjoispuolella nykyisten Riihitien ja Riihikujan risteyksessä. Alueella on yhä asutusta, mutta pihamailla voi olla säilyneenä jäännöksiä alueen historiallisesta asutuksesta.

Virojoki Kenraali (Asuinpaikat)
Historiallinen; Virojoen kylän talot ovat sijainneet nykyisen Virolahden kuntakeskuksen alueella, Virojoen suun molemmin puolin. Virojoen nautakuntaan kuulunut Virojoen kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin peräti 20 taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa kylään on merkitty ainoastaan kuusi taloa. 1500-luvulla kylässä asuivat mm. Turu, Bruun, Kotonen ja Kuningas –nimiset isännät. (Kaukiainen 1970:94,102).
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Kenraalin jakokunnassa on ollut 1830-luvulla viisi erillistä tonttimaata, joista kolme on sijainnut lähekkäin toisiaan Kokkokallion ja Virojokeen laskevan Saarasjärvenojan välisellä alueella lähellä Saarasjärvenojan suuta. Nämä kolme tonttimaata muodostavat tämän kohteen. Tonttimaat sijoittuvat nykyisen Säkäjärventien länsipuolelle aivan tien varteen. Tontit ovat yhä asuttuja, mutta tilojen pihapiirissä on voinut säilyä jäännöksiä historiallisen ajan asutuksesta.

Virojoki Alho (Asuinpaikat)
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Kenraalin jakokunnassa on ollut 1830-luvulla viisi erillistä tonttimaata, joista kolme on sijainnut lähekkäin toisiaan Kokkokallion ja Virojokeen laskevan Saarasjärvenojan välisellä alueella lähellä Saarasjärvenojan suuta. Alhon tonttimaa on puolestaan sijainnut näistä lounaaseen peltojen ympäröimällä kumpareella nykyisen Niisikontien varrella. Alhon itäpuolella on ollut toinen erillinen tonttimaa, joka on liitetty tähän kohteeseen. Vanhoilla tonttimailla on maatilojen asuin- ja talousrakennuksia, mutta pihapiireissä ja joutomailla on voinut säilyä jäännöksiä historiallisesta asutuksesta.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä kohteen todettiin olevan entisessä kunnossaan.

Virojoki Lautamies (Asuinpaikat)
Lautamiehen kaksi tonttimaata ovat sijainneet 1830-luvulla Virojoen koillisrannalla Suuren rantatien sillan itäpuolella. Lähempänä siltaa sijainnut tontti on jäänyt kokonaan S-marketin rakennuksen alle ja on siten oletettavasti täysin tuhoutunut. Idempänä sijainnut tonttimaa sen sijaan on sijainnut pienen mäen rinteessä S-marketin pysäköintialueen reunalla. Alue on yhä asuttu, mutta tilan pihamaalla voi olla säilyneenä jäännöksiä historiallisesta asutuksesta.

Virojoki Nakari (Asuinpaikat)
Nakarin tonttimaa on sijainnut 1830-luvulla Virojoen koillisrannalla Suuren rantatien sillan länsipuolella. Alue on yhä asuttu, mutta tilan pihamaalla voi olla säilyneenä jäännöksiä historiallisesta asutuksesta.

Virojoki Kotonen (Asuinpaikat)
Kotosen tonttimaa on sijainnut 1830-luvulla Virojoen pohjoisrannalla kohdassa, jossa joki kiertää Myllymäen. Alue on yhä asuttu, mutta maatilan pihamaalla voi olla säilyneenä jäännöksiä historiallisesta asutuksesta. Vanhan tonttimaan itäosa on nykyisin autiona

Ylä-Pihlaja Heijari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ylä-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahdesta noin 1,6 km luoteeseen, molemmin puolin Pihlajanjoen jokivartta. Ravion nautakuntaan kuulunut Yläpihlajan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa Pijllijkeby -nimisenä. Kylässä oli tuolloin kahdeksan taloa; taloluku on pysynyt ennallaan myös vuoden 1571 hopeaveroluettelossa. 1500-luvulla Yläpihlajan kylässä asui mm. Tulkki, Haijainen, Laijainen, Rosse, Joukis, Koppas ja Jähi –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,101.)
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Ylä-Pihlajan vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia sekä koulu ja urheilukenttä; osin ne ovat kuitenkin rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Kohteen itäpuoliselta peltoalueelta on löydetty pintapoiminnassa harmaasavi-, punasavi ja kivisavikeramiikkaa, lasihelmiä, kuonaa, lasia ja savitiivistettä. Osa löydöistä ajoittunee jo 1400–1500-luvuille. Samalla alueella on myös mahdollisia kellarikuoppia.
Vuoden 1824 mittauksiin perustuvassa kartassa tonttimaat E ja G.

Ylä-Pihlaja Raitio (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ylä-Pihlajan kylän talot ovat sijainneet Porolahdesta noin 1,6 km luoteeseen, molemmin puolin Pihlajanjoen jokivartta. Ravion nautakuntaan kuulunut Yläpihlajan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa Pijllijkeby -nimisenä. Kylässä oli tuolloin kahdeksan taloa; taloluku on pysynyt ennallaan myös vuoden 1571 hopeaveroluettelossa. 1500-luvulla Yläpihlajan kylässä asui mm. Tulkki, Haijainen, Laijainen, Rosse, Joukis, Koppas ja Jähi –nimisiä isäntiä (Kaukiainen 1970:86,95,101.)
Alue on pääosin rakentamatonta maatilan pihamaata, joten alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Vuoden 1824 mittauksiin perustuvassa kartassa tonttimaa B.

Ylä-Pihlaja Harjula (Asuinpaikat)
Kohde on yhä asuttu, mutta maatilojen pihamailla voi olla säilyneenä historiallisen asutuksen jäännöksiä.
Vuoden 1824 mittauksiin perustuvassa kartassa tonttimaa C.

Kotkansaari VR:n alue (Taide)
Historiallinen; Hakkaus sijaitsee kalliopaljastumassa Kotkansaaren luoteiskärjessä. Paikka on Suomen valtion omistamalla rautatiealueella, kahden käytössä olevan radan välissä.
Tasainen kalliopinta on turve- ja multakerroksen peittämä lukuun ottamatta hakkauksen kohtaa. Hakkauksen ylitse kulkee polku Kivisalmen rantaan pohjoiseen.
48 x 33 senttimetrin laajuinen hakkaus on tehty luode-kaakkosuuntaiseksi. Hakkaus koostuu suuraakkosin tehdyistä, 11–13 senttimetrin korkuisista nimikirjaimista F.P. Niiden alla on ns. aurinkoristi (ympyräristi), jonka halkaisija on 20 senttimetriä. Aurinkoristin alapuolelle on hakattu vuosiluku 1905.
Kyseessä on vanhaan, ei nykyisin voimassa olevaan rajalinjaan liittyvä rajamerkki.

Suuri rantatie Korskärri (Kulkuväylät)
Historiallinen; Pyhtään kirkonkylän länsipuolella Koulun ja Korskärrin välisellä metsäalueella on metsäautotie, jonka linjaus noudattaa historiallisista kartoista tunnistettavaa Suuren rantatien linjausta. Tie on rakennettu moreenimaalle loivaan luoteeseen viettävään rinteeseen. Tien laidoilta on paikka paikoin otettu soraa, mutta pääosin tielinja on säilyttänyt alkuperäisen luonteensa reilun 300 metrin matkalla. Tie on yhä nykyään käytössä metsäautotienä.

Öster Pyttisby (Itäkirkonkylä) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pyhtään ensimmäinen maakirja on vuodelta 1543, missä mainitaan 29 Pyhtään kylää. Itäkirkonkylä tunnettiin nimellä ”Öster Pyttisby”, jossa oli kymmenen taloa. Itäkirkonkylässä sijaitsee myös keskiaikainen kivikirkko. Kylä vakiintui käsittämään yhdeksän taloa, joista ensimmäinen laskettiin yhteen Stockforsin kartanon kanssa. Historiallisiin karttoihin (mm. 1692) on merkitty kirkon eteläpuolelle jokirantaan asutusta.
Nykyisin kylä on asuttu ja rakennettu.

Västerkyrkoby (Länsikirkonkylä) pohjoinen osa (Asuinpaikat)
Historiallinen; Länsikirkonkylässä oli vuonna 1543 yhdeksän taloa. Lukumäärä kasvoi 14 taloon 1600-luvulle tultaessa, jolloin kylään kuului myös yksi autiotila. Kylän vanhoja tunnettuja taloja ovat Haavisto, Anttas, Arvids, Daniels, Jäspars, Skoas, Erikas, Willströms, Joas ja yksi nimetön, joka katoaa maakirjoista vuoden 1725 jälkeen.
Historiallisten karttojen perusteella pohjoisempi osa Pyhtään Länsikirkonkylästä on sijainnut kirkon ja Kymijoen länsipuolisella harjanteella. Kylän läpi kulkee nykyisin Haavistontie, jonka itä- ja länsipuolelle nykyinen asutus sijoittuu. Karttojen perusteella historiallisen asutuksen painopiste on ollut kumpareen etelälaidalla. Kylää ei ole voimallisesti rakennettu ja on mahdollista, että jäänteitä historiallisesta asutuksesta on säilynyt paikalla.
Eteläisempi osa kylästä on sijainnut Kymijoen länsirannalla moottoritien pohjoispuolella Annulanmäkeä vastapäätä jokitörmällä, ks. rekisterin kohde Västerkyrkoby (Länsikirkonkylä) eteläinen osa.

Rasinniemi (1000032443) (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkauskenttä sijaitsee Rasinniemen itärannan silokallion pohjoisreunalla.
Kallioon on hakattu 15 x 15 metrin laajuiselle alueelle nimiä, nimikirjaimia, sekä vuosilukuja suomeksi ja venäjäksi. Kuvioina on esimerkiksi sydän ja kirves, jonka teräosassa on vuosiluku 1890. Vanhimmat vuosiluvut ovat vuodelta 1884 ja nuorimmat vuodelta 2009. Osa kuvioista on pahoin kuluneita.
Kilometrin päässä sijaitsee Rakilan historiallinen kyläpaikka, lähellä on myös Rakinvuoren louhosalue.

Kivenkorva (Puolustusvarustukset)
Moderni; Taistelukaivanto sijaitsee Kymijoen länsirannalla, Pernoontien ja joen välissä. Kohde ulottuu joen rannasta haudan itäpuolella sijaitsevan tontin piha-alueelle. Kaivannon pituus on 90 metriä, leveys 2–2,5 metriä ja syvyys 0,5–1,2 metriä. Kaivannon seinämät ovat rauenneet ja se on täyttynyt kasvi- ja puujätteellä. Luoteispäätä on käytetty kaatopaikkana.
Kohde on osa toisen maailmasodan aikaista K- eli Kymijoki-linjaa.

Kaarniemi (1000032446) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki sijaitsee avokalliolla kivikkoisessa maastossa. Rakenteen koko on 140 x 140 x 80 cm. Se on rakennettu päällekkäin ladotuista lohko- ja pyöreäpintaisista luonnonkivistä. Keskelle on pystytetty suuntakivi. Kivissä ei ole merkintöjä
Latomus on kahden kiinteistön välisellä koillis-lounassuuntaisella rajalla. Rajamerkin suuntakivi osoittaa kuitenkin suuntaan pohjoiskoillinen-etelälounas, joten kohde voidaan tulkita käytöstä poistuneeksi rajakiveksi.

Murtosenmäki 3 (Tapahtumapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Murtosenmäen luoteissivustalla, pystysuoran kallioseinämän juurella. Matkaa etelässä sijaitsevalle, Murtosenjärvelle vievälle paikallistielle on noin 500 metriä. Kohteen länsipuolella avautuu laaja suoalue.
Kohde koostuu kahdesta, pohjois-eteläsuuntaisen kalliojyrkänteen juurella sijaitsevasta, luonnon itsensä kallioon muodostamasta syvennyksestä. Perimätieto kertoo, että valkoiset olivat käyttäneet mainittuja kalliokoloja piilopaikkanaan paetessaan punaisten pakko-ottoja kansalaissodan aikana huhtikuussa 1918. Murtosenmäelle paenneiden henkilöiden kerrotaan olleen kotoisin Muurolan kylästä.
Pohjoisempi, ”tasakattoinen” kalliosyvennys on pituudeltaan 4,6 m, syvyydeltään 2 m ja korkeudeltaan 2 m. Sen alueelle on jossain vaiheessa kasattu kasa kuorittuja puupölkkyjä.
Eteläinen, ”viistokattoinen” kalliosyvennys on pituudeltaan 6 m ja syvyydeltään 3 m. Sen korkeus vaihtelee 0,8-1,8 metriin. Kalliossa olevien syvennysten välissä on kolmen metrin pituinen ja ehjä pyöreäpintainen kallio-osuus. Kalliosyvennyksissä ei havaittu mitään paikalla mahdollisesti sijainneisiin kiinteisiin rakenteisiin liittyviä tai niihin viittaavia jäännöksiä. Ks. myös alakohteet.

Voikoski Mämmilampi (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kouvolan pohjoisosassa Voikosken kirkosta noin 1 kilometri lounaaseen, Mämmilammen eteläosassa. Lähin suurempi järvi on Vuohijärvi.
Paikalla on kaksi liistekatiskan jäännöstä, jotka sijaitsevat noin 10 metrin päässä toisistaan. Havaittavissa on kaksi katiskan pesää, joista toinen on leveydeltään noin 1,2 metriä ja toinen 2,5 metriä. Johdeaidat johtavat lammen itä/kaakkoisrannalta noin 7 - 9 metrin pituisina katiskoihin. Johdeaidoissa ja pesien alueella on nähtävissä pohjasta nousevia seiväspareja, jotka ovat ehkä olleet tukemassa rakennelmaa. Liisteet ovat kuluneita; niiden päät nousevat pohjasta vain muutaman sentin. Seipäiden päitä on näkyvissä 10 - 15 cm.
Rannassa katiskojen kohdalla veden syvyys on noin puoli metriä ja pesät ovat arviolta metrin ja puolentoista metrin syvyydessä. Lammesta on tehty kaksi kaivantoa isomman selän suuntaan veneiden kulkua varten (kaivannot näkyvät 1960-luvun kartassa), mikä on mahdollisesti muuttanut veden syvyyttä ja olosuhteita lammessa.
Katiskat havaittiin melontaretken aikana 2017.

Etukylä (Turankylä) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mussaloon on ilmeisesti perustettu ensimmäiset talot 1500-luvulla. Ensimmäisten talojen arvellaan sijainneen Takakylän tienoilla. Etukylä sai ensimmäiset asukkaat 1680-luvun alussa, kun Hanskin ja Turan kantatilat perustettiin Hirssaaren salmen rannalle. Turankylä on Etukylän vanha nimitys ja lahti kylän edessä on ollut nimeltään Turankylänlahti. Tura tarkoittaa matalaa liejupohjaista lahtea, jossa kasvaa runsaasti saraa, ruokoa ja vesikasveja.
Etukylän kylätontti paikannettiin vuoden 1832/88 tiluskartan (G. Hackzell 1832 / Järnefelt 1888) perusteella. Kylässä on tuolloin ollut kaksi taloa. Vanha kylänpaikka sijoittuu nykyisin
rakennettuun kyläalueeseen. Kyläalueen rakennuskanta on osin säilyttänyt historiallisen ilmeensä.

Luotsi-Kuusisen lounaiskärki (Taide)
Moderni; Luotsi-Kuusisen saaren lounaiskärjen rantakallioon on hakattu pystysuora viiva sekä poikkiviivat ja niiden yläpuolelle vuosiluvut 1900 ja 1907. Merkinnät liittynevät vedenpinnan korkeuden dokumentoimiseen.
Kohde löytyi kun vuonna 2018 alueella tehtiin inventointia rakennushankkeeseen liittyen (Kotkan Juha vainion kadun hankealueen arkeologinen vedenalaisinventointi. Nordic Marine Group Oy, Eveliina Salo ja Maija Huttunen, projektinrof-27:2018. 16.5.2018).

Haavisto (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki nykyisten Kouvolan ja Kotkan kaupunkien rajalla, entisellä Sippolan ja Vehkalahden rajalla. Raja vuoden 1844 pitäjänkartalla Kymi 3024 11 (nro.13) ja vuoden 1843 pitäjänkartalla 3024 11 Sippola.
Rajamerkki sijaitsee valtatien 15 länsipuolella Hirvenniityn louhosalueen pohjoispuolella kallioisen mäen luoteisrinteessä. Rajamerkki on 200 x 200 cm laajuinen ja sen korkeus on 120–133 cm. Rajamerkin päällä oleva viisarikivi on kooltaan noin 80 x 100 cm. Rajamerkki on ladottu kivistä, joiden halkaisija on 20–70 cm. Rakenteessa on nähtävissä 3–6 kivikerrosta. Osa päällimmäisistä kivistä on pudonnut rakenteen juurelle.

Ylänummi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuosina 1828–40 laaditulla isojakokartalle (G4:1/1-12 Ylänummi) on merkitty usean talon käsittävä kylätontti nykyisen Ylänummen kohdalla. Kylä näkyy myös vuoden 1844 pitäjäkartalla (Kymi 3024 10). Kylän asutus on samalla paikalla vuoden 1967 peruskartalla ja alue on asuttu edelleen. Kylätontin poikki kulkee nykyään junarata. Vuoden 2018 inventoinnissa ei tehty maastotutkimuksia.

Peltola (1000034362) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuosina 1828–40 (G9:3/1-12 Ylänummi) laaditulla isojakokartalla on talotontti nykyisen Peltolan tilan kohdalla. Kartan selitysosassa talon omistajaksi on mainittu Paavola.
Paikka on edelleen täysin rakennettu ja asuttu, eikä pihapiiriin sijoittuvaa kylätonttia tarkastettu maastossa.

Päärnilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuosina 1828–40 (G9:3/1-12 Ylänummi) laaditulla isojakokartalla on talotontti nykyisen Päärnilän tilan kohdalla. Kartan selitysosassa omistajaksi mainittu on Bärnila.
Paikka edelleen täysin rakennettu ja asuttu, eikä pihapiiriin sijoittuvaa kylätonttia tarkastettu maastossa.

Jaakkola 2 (1000034364) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuosina 1828–40 (G9:3/1-12 Ylänummi) laaditulla isojakokartalla on talotontti nykyisen Jaakkola tilan kohdalla. Paikka on edelleen täysin rakennettu ja asuttu, eikä pihapiiriin sijoittuvaa kylätonttia tarkastettu maastossa.
Tontin etäpuolella on purettuun rakennukseen liittyviä jäännöksiä, kuten kiviperustuksesta purettuja kiviä, mutta myös betonisia rakennuksen jäännöksiä,

Rantahaka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Nykyisen Rantahaan kohdalla on vuoden 1844 pitäjänkartalle (3042 01 Kymi) merkitty kylätontti. Vuosien 1828–40 isojakokartalla on tontin muotoa vastaava rajaus, mutta ei merkintään taloista. Vuoden 1694 (G17:8/1 Neuvoton) kartalla paikalle ei ole merkitty asutusta.
Pitäjänkartalle merkityllä kohdalla on nykyisin omakotitaloja ja alue on täysin rakennettua. Maastossa tarkastetuilla avoimilla, rakentamattomilla kohdilla ei todettu viitteitä muinaisjäännöksestä.

Tammassuo (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Inkeroinen Onkioja -nimisen historiallisen ajan sotilasleirin pohjoispuolella todettiin pienialainen käytöstä poistunut louhos. Kivissä oli nähtävissä poran jälkiä.

Tykkimäki (Kivirakenteet)
Historiallinen; Etelä-pohjoissuuntainen ja noin 70 metrin pituinen kiviaita Karjalankadun eteläpuolisella kivikkoisella metsäalueella. Aita on kasattu suurista, halkaisijaltaan 20–80 cm kokoisista kivistä ja sen pällä on paksu sammalkerros. Aidassa on muutama aukko polkujen kohdilla.
Vuoden 1847 pitäjänkartalle (3113 08 Valkeala) tai vuoden 1965 peruskartalle (3113 08 Kouvola) paikalle ei ole merkitty mitään kiviaitaa selvittävää. Aita ei esim. sijoitu kartalla näkyvälle kiinteistörajalle. Kohteen ajoitus ja merkitys eivät ole selvillä.

Pormestarinniemi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kellari sijaitsee Mussalon saaren koillisranna, merenrantaan Köysiniemelle vievän hiekkatien länsireunassa. Kohde on kaivettu osittain matalaan maastonyppylään.
Kohde on lohkotuista graniittikivistä muurattu luode-kaakko -suuntainen kivikellari, joka on kooltaan noin 6x12 m ja korkeudeltaan 1,8 m. Kellarin seinät on muurattu kalkkisementtilaastilla neljän kivikerran korkuisiksi. Rakenteen seinien päälle vie molemmilla pitkillä sivuilla leveät ajoluiskat, joiden perusteella rakennus on aikoinaan ollut kaksikerroksinen.
Pormestarinniemi on saanut nimensä Kotkan kaupungin pormestari O. A. Backmanin (1847-1915) mukaan, joka rakennutti alueelle kaksikerroksisen huvilan 1890-luvulla. Kivikellari liittynee alueella harjoitettuun viljely- ja puutarhatoimintaan.

Lääväahonkangas 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ladotuista lohkotuista luonnonkivistä koottu 2 metriä leveä ja 2 metriä pitkä rajamerkki, jolla on korkeutta noin 1 metri, sijaitsee avokalliolla. Rakenteen päällä on kapea luonnonkivi, joka on todennäköisesti aikaisemmin ollut pystyssä.
Paikalla sijaitsee Muurikkalan ja Vaalimaan kylien välinen raja, joka näkyy 1830-luvun pitäjänkartassa. Ilmeisesti raja on tätä vanhempi. Nykyisin paikalla kulkee Miehikkälän ja Virolahden kuntien raja, joten kohteen voidaan tulkita olevan yhä käytössä rajamerkkinä eikä sitä tästä syystä tulkita muinaisjäännökseksi.

Lääväahonkangas 3 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Luonnonkivistä koottu kiviraunio sijaitsee Miehikkälän ja Vaalimaan kuntien rajalla. Raunio on kooltaan noin 1,5 metriä kertaa 1,5 metriä. Alkujaan se on ilmeisesti ollut suorakaiteen
muotoinen, mutta rakenne on ilmeisesti vaurioitunut metsätöiden yhteydessä ja rakenteen kivet ovat rauenneet. Korkeutta kivirauniolla on noin 0,5 metriä.
Paikalla kulkee Muurikkalan ja Vaalimaan kylien raja viimeistään 1830-luvulla. Ilmeisesti kyse on vanhasta rajamerkistä, joka periaatteessa on yhä käytössä. Rakenne on huonommin säilynyt kuin kohde Lääväahonkangas 2.

Heikkilä 2 (1000035441) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Panssarieste Miehikkälän Heikkilän kivikautisen asuinpaikan keskellä. Kohde on noin 50 metrin pituinen koillis-lounaissuuntainen, leveimmillään kolmen metrin levyinen ja noin puolitoista metriä syvä suurilla luonnonkivillä täytetty kaivanto, joka ulottuu Vaalimaanjoen rannasta Vaalimaanjoen tien reunaan. Kohde on vain osittain alkuperäisessä muodossaan, sillä kenttähavaintojen perusteella esteeseen on kasattu kiviä myös sota-ajan jälkeen.

Västerkyrkoby (Länsikirkonkylä) eteläinen osa (Asuinpaikat)
Historiallinen; Länsikirkonkylässä oli vuonna 1543 yhdeksän taloa. Lukumäärä kasvoi 14 taloon 1600-luvulle tultaessa, jolloin kylään kuului myös yksi autiotila. Kylän vanhoja tunnettuja taloja ovat Haavisto, Anttas, Arvids, Daniels, Jäspars, Skoas, Erikas, Willströms, Joas ja yksi nimetön, joka katoaa maakirjoista vuoden 1725 jälkeen.
Historiallisten karttojen perusteella pohjoisempi osa Pyhtään Länsikirkonkylästä on sijainnut kirkon ja Kymijoen länsipuolisella harjanteella, ks. rekisterin kohde Västerkyrkoby (Länsikirkonkylä) pohjoinen osa.
Eteläisempi osa kylästä on sijainnut Kymijoen länsirannalla moottoritien pohjoispuolella Annulanmäkeä vastapäätä jokitörmällä. Nykyisin paikalla on toimiva maatila rakennuksineen. Historiallisen ajan asuinpaikka sijaitsee rakennusten pihapiirissä. Nykyisin peltona olevalle alueelle se tuskin on aikanaan ulottunut.

Inginvuori (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Piilopaikka sijaitsee Inginvuoren pohjoisrinteen alaosassa, kalliosyvennyksessä. Kohteen länsipuolella, noin viidensadan metrin päässä kulkee Valkosentie (14720) ja eteläpuolella Purhontie (14706) vajaan kahden km:n päässä. Molemmilta teiltä haarautuu kapea metsäajotie, joilta on pääsy Inginvuorelle. Alue on kallioista ja kivikkoista kuusivaltaista rinnemaastoa, jonka pohjoispuolitse virtaa kapea Ounionjoki.
Kohde on luontainen, kalliopaljastuman juuressa sijaitseva syvennys. Perimätieto kertoo, että Valkosen kylän miehet olivat käyttäneet kalliosyvennystä piilopaikkanaan paetessaan punaisten pakko-ottoja kansalaissodan aikana vuonna 1918.

Rajavuori (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kolmen rajakiven kokonaisuus sijaitsee pohjoiskoillinen-etelälounassuunnassa Pyhtään ja Kotkan rajalla, voimakkaasti etelään viettävällä Rajavuorella ja sen tuntumassa. Kaksi pohjoisinta rajakiveä (nro:t 1–2) sijaitsevat avokalliopohjalla ja eteläisin (nro 3), vuoren edustalla maapohjalla.
Rajakivistä kaksi pohjoisinta (nro:t 1–2) sijaitsevat toisistaan 30 metrin päässä ja keskimmäiseltä rajakiveltä (nro 2) on matkaa kivistä eteläisimmälle (nro 3) 180 metriä. Kaikki rajamerkit ovat vahvan jäkälä- ja/tai sammalkasvuston peitossa.
Kohteiden kuvaus ks. alakohteet.

Katariinan polku (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkaukset sijaitsevat itäisen Suomenlahden rantakalliossa Katariinan kaupunginosassa. Hakkausten pohjoispuolitse kulkee opastein varustettu Katariinan polku vajaan 40 m:n päässä. Hakkaukset ovat mereen loivasti viettävässä avokalliopaljastumassa, jonka länsisivustaa ja lounaissivustaa rajaavat isot siirtolohkareet, luonnonkivet sekä paikalle tuodut lohkokivet.
Avokalliopinnassa on havaittavissa kahdeksan erillistä hakkausta, pääasiassa kirjainpareja, joista nro:t 2–4 muodostavat pienialaisen, 1 x 1,4 m:n laajuisen ryhmän silokallion pohjoisosassa. Tämän keskittymän lounaispuolella kolmen metrin päässä sijaitsi kirjainhakkaus nro 5 ja siitä kuuden metrin päässä samassa suunnassa sijaitsivat hakkaukset nro 6 ja 7. Hakkaukset nro 1 ja 8 oli tehty kolmen hakkauksen keskittymän itäpuolelle kolmen (nro 8) ja kuuden (nro 1) metrin päähän.

Koskela 2 (1000037252) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Maahan kaivettuja ja kallioon hakattuja taisteluhautojaAnjalassa Hirsipirtintien itäpuolella, on noin 400 metrin matkalla. Taisteluhautakokonaisuus on osa vuosina 1939–40 Taavetista Kotkaan rakennettua Kymijokilinjaa.

Vilppula (Philpola by) Tupsu (Asuinpaikat)
Historiallinen; Nykyisen Mäkelän tilan luoteispuolelle on vuoden 1828 kartalle merkitty talotontti. Kuninkaan kartastossa paikalla on Arola. 1840-luvun pitäjänkartalla ja vuoden 1875 kartalla paikalla on Tupsun tila.
Vuoden 1965 peruskartalla paikalla on ollut lato tms. talousrakennus. Nykyisin alue on peltoa. Paikalla ei todettu mitään maan päälle näkyviä rakenteita. Periaatteessa paikalla saattaa kuitenkin olla säilyneenä jäänteitä aikaisemmasta asutuksesta, mutta siitä ei saatu vuoden 2019 inventoinnissa konkreettisia todisteita.

Vilppula (Philpola by) Pekkola 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1828 kartalle on merkitty kylätontti nykyisen Niemisen tilan eteläpuolelle. Kuninkaan kartastossa paikalla on Vilppula by:n Strorbyn kylätontit. 1840-luvun pitäjänkartalla alue on rajattu Siiritalon tonttimaaksi. Vuoden 1875 Senaatinkartalla paikalla on talo (Pekkola). Nykyisin alue on peltoa. Paikalla ei todettu mitään maan päälle näkyviä rakenteita. Periaatteessa paikalla saattaa kuitenkin olla säilyneenä jäänteitä aikaisemmasta asutuksesta, mutta siitä ei saatu vuoden 2019 inventoinnissa konkreettisia todisteita.

Vilppula (Philpola by) Pekkola 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1828 kartalle on merkitty kylätontti nykyisen Niemisen tilan eteläpuolelle. Kuninkaan kartastossa paikalla on Vilppula by:n Strorbyn talot. 1840-luvun pitäjänkartalla alue on rajattu Siiritalon alueeksi. Vuoden 1875 Senaatin kartalla paikalla on talo (Pekkola). Nykyisin alue on peltoa. Periaatteessa paikalla saattaa kuitenkin olla säilyneenä jäänteitä aikaisemmasta asutuksesta, mutta siitä ei nyt saatu vuoden 2019 inventoinnissa konkreettisia todisteita.

Värälä by (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kuninkaan kartastoon ja Kustaa II:n sodan aikaisille sotilaskartoille (Lappalainen) on merkitty Värälä by Kymijoen rannalle. Kylä on poltettu Kustaan sodan (1788–90) taisteluissa ja siirretty sitten toisaalle. 1840-luvun pitäjänkartalla ja vuoden 1875 Senaatin kartalla paikalla on peltoa. Nykyisin alue on viljelyksessä olevaa peltoa, jota tutkimusajankohtana (syksy 2019) oltiin juuri puimassa. Siltä osin kun peltoaluetta voitiin tarkastella, ei paikalla todettu mitään maan pinnalle näkyviä merkkejä paikalla olleesta kylästä. Periaatteessa paikalla saattaa kuitenkin olla säilyneenä jäänteitä aikaisemmasta asutuksesta, mutta siitä ei saatu konkreettisia todisteita.

Pampyöli varuskunta (Hautapaikat)
Historiallinen; Joukkohauta Pampyölin varuskunta-alueella. Vainajien jäännökset tulivat esiin kaukolämpöverkon kaivutyön yhteydessä. Paikalla todettiin kuuden vainajan jäännökset vieri vieressä 2,5 metrin pituisella matkalla. Hautasyvyys oli matalimmillaan vain 30 cm maan pinnan alapuolella, ja vaihteli 30-50 senttimetrin välillä. Hautakuoppa ei erotu ympäröivästä maasta millään tavoin.
Joukkohaudan laajuutta ei ole selvitetty. Hautaukset liittyvät todennäköisesti vuoden 1918 sisällissotaan.

Saksala (Saxala) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Pilkanmaan kylässä sijaitseva tontti on paikannettu Kuninkaan kartaston (1776-1805) sekä vuosien 1790, 1842 ja 1844 karttojen perusteella. Alue on edelleen asuttua maatalon pihapiiriä, jossa on päärakennus sekä useita ulkorakennuksia. Tontin rakentamattomilla alueilla voi olla säilynyt vanhempien asutusvaiheiden jäänteitä.

Paavola (Påfvala) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kylätontti on paikannettu Kuninkaan kartaston (1776-1805) sekä vuosien 1790, 1842 ja 1844 karttojen perusteella. Alue on ollut asuttua vielä vuosien 1906 ja 1923 karttojen perusteella. Nykyisin alue on asumaton.

Ristiniemi (1000041409) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ristiniemen leirikeskuksen länsipuolella kohoaa kallioinen, melko jyrkkä mäki, jonka päälle on louhittu kallioon suojahuoneen paikka. Koillis-lounaissuuntainen kuoppa on kooltaan noin 21x 10 metriä ja se on louhittu kallionlaen länsipuolelle.
Suojahuoneelta lähtee yhdyshauta pohjoiseen. Yhdyshauta jatkuu rinnettä alas, miltei Papinniityntielle saakka ja se johtaa aivan tien viereen kaivettuun pyöreähköön kuoppaan, joka on mahdollisesti ollut tuliasema, jonka puolustussuunta on ollut pohjoiseen. Kuoppa voi liittyä myös maanottoon. Se on jäänyt tienpenkan ja rinteen väliin niin, että sen funktiota on vaikea hahmottaa.
Kurssikeskuksen eteläpuolelle on kaivettu kahteen paikkaan, Papinniityntien itäpuolelle ampuma ja/tai yhdyshautoja. Pohjoisemman haudan itäpäädyssä on noin 4 x 2 metrin kokoinen tuliasema. Asemasta on kaivettu yhdyshauta länteen. Hauta on
yläreunastaan noin 2 metriä leveä ja se kapenee alaspäin, haudan pituus on noin 86 metriä. Yhdyshauta mataloituu länteen päin ja sekoittuu lopuksi metsäojiin, joita on kaivettu alueelle paljon.
Eteläisempi ampumahauta on kaivettu hiekkaiseen, rantaan loivasti laskevaan rinteeseen niin, että puolustussuunta on itään.
Ampumahauta on rannansuuntainen eli pohjois- eteläsuuntainen ja sen eteläpäätyyn on kaivettu pyöreä tuliasema.

Hirvenkallio (Kivirakenteet)
Historiallinen; Hirvenkallio nousee matalaksi kallioiseksi mäeksi, jonka ympäristössä kasvaa
mäntymetsää. Rajamerkki 1 on ladottu luonnonkivistä kallion päälle ja se on muodoltaan neliömäinen. Ladonnassa on 2-3 kivikertaa, yksi keskellä olevista kivistä on nostettu hieman ylemmäksi kuin muut. Kivirakenteen koko on noin 140 x 150 cm ja se on noin 70 cm korkea.
Rajamerkki 2 on edellisen koillispuolella, pienen avokallion pohjoisreunassa. Rajakivi on ladottu luonnonkivistä ja se on muodoltaan neliömäinen. Rakenteen koko on noin 120x 140 cm ja siinä on kolme kivikertaa. Kivirakenteen alin kivikerta on ladottu laajemmaksi, pohjakiveyksen koko on noin 180 x 120 cm. Rakenteen päällimmäiset kivet ovat osin sortuneet paikoiltaan. Rakenteen korkeus on noin 80 cm.
Rajakivet ovat jääneet pois käytöstä. Ne eivät ole nykyisellä rajalla, mikä on kulkenut viimeistään vuodesta 1967 rajakivien länsipuolella.

Vaskovuolteen ranta (Kivirakenteet)
Historiallinen; Alue Vaskovuolteen itärannalla on loivasti Kymijokeen laskevaa ranta-aluetta, jossa on useita mökkejä. Rannalla kasvaa kuusivaltaista havumetsää ja aluskasvillisuutena on heinää ja saniaisia. Alueella kulkee rannansuuntaisesti metsäautotie.
Vaskovuolteen itärannalla on useita suuria lohkokivistä kasattuja kivivalleja. Rannassa olevan metsätien koillis- ja itäpuolelle kasatut vallit ovat noin 4-5 metriä korkeita, 5 metriä leveitä ja pisimmillään 30–40 metriä pitkiä. Rannassa olevat vallit ovat hieman pienempiä, noin 2 metriä korkeita, 5 metriä leveitä ja 20 metriä pitkiä. Röykkiöihin on kasattu lohkottuja kiviä, joissa näkyy erikokoisia porausjälkiä. Kivet on louhittu Kymijoesta, Vaskovuolteen -virran itäreunasta ja nostettu rannalle pitkiksi rannansuuntaisiksi valleiksi. Kivien päällä kasvaa paksu sammal.
Rannan eteläpäässä on niemenkärki, jonne on kasattu valtava kiviröykkiö, joka nousee 5 metriä korkeaksi ja halkaisijaltaan noin 50 metriä olevaksi mäeksi. Kivikasan päälle on muodostunut kulku-uria useisiin paikkoihin.
Rantakallioon on hakattu vuosi 1933. On mahdollista, että uoman louhinta on tehty niihin aikoihin.

Mäyränmäki 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Mäyränmäen kallion lounaspäädyssä sijaitsee kallioon louhittu suojahuone. Suojahuone on suorakulmainen, sen koko on noin 7 x 10 metriä ja se on noin 3 metriä syvä. Suojahuoneen ympäristössä on paljon louhittua kiveä.
Mäyränmäen pohjoisrinteeseen on kaivettu pyöreähkö halkaisijaltaan noin 2 metriä oleva kuoppa. Vuoden 1940 Kymijokilinjan kartan mukaan paikalla on konekivääripesäke. Pesäkkeeseen on jätetty paljon risuja ja sen pohjoisreuna on vaurioitunut metsätöissä.
Rinteen alaosaan, aivan pellon reunaan on kaivettu taisteluhauta. Haudassa on mahdollisesti kolme ampuma-/tuliasemaa. Taisteluhauta on täynnä risuja ja sen reunoja on muokattu, joten eri osien havaitseminen on haasteellista

Kinturisuo (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kallioisessa metsämaastossa on maapohjalla 5–6 lappeellaan olevaa kiveä, maksimikorkeus noin 30 cm. Ne ovat suorassa rivissä kiinteistörajan suuntaisesti noin kolmen metrin matkalla. Kivet on ilmeisesti asetettu osoittamaan rajankulkua. Ne ovat kiinteistörajalla v. 1964 peruskartalla (3111 11 Mankala) ja nykyisellä maastokartalla. Kohde sijaitsee runsaat 10 km Iitin kirkosta länteen.

Langinkosken puolustusvarustukset 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde sijaitsee luonnonsuojelualueella Langinkosken länsipuolella. Kohde rajautuu saaren pohjoisosaan, sillan pohjoispuolelle. Kallioisella saarella kasvaa havupuuvaltaista sekametsää, maata peittää paksu sammalmatto. Alueella risteilee paljon helposti kuljettavia polkuja.
Kallioiselle saarelle on kaivettu ja louhittu taistelu- ja yhdyshautoja. Saaren pohjoisrannalla hauta on louhittu rantakallioon. Taisteluhaudassa erottuu muutamia ampuma-asemia, joiden torjuntasuunnat ovat pohjoiseen ja itään. Kyseessä on siis toisen maailmansodan puolustusvarustus. Taisteluhauta kiertää sekä saaren pohjois- että itärannan ja jatkuu siitä saaren keskiosaan. Saaren länsiosaan on kaivettu pätkä yhdyshautaa, joka päättyy ennen matalaa jokea. Saaren eteläkärjessä ei ole puolustusvarustuksia.

Koivuniemenkoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Koivuniemenkosken mylly on rakennettu viimeistään vuonna 1870. Myllyn historiallisissa asiakirjoissa todetaan paikalla olevan sekä myllyrakennus että pato, jotka on rakennettu paikalla aikaisemmin olleen kotitarvemyllyn kohdalle. Vanha mylly patoineen on hävitetty vuoden 1870 vesilaitosta rakennettaessa.
Vesilaitoksen tarkastuskertomuksessa padon kerrotaan olleen 100 jalkaa (30 m) pitkä ja sen korkeus neljä jalkaa vakaan rauhallisen veden yläpuolella. Padosta vesi on päässyt eteenpäin vain pitkin myllyränniä, joka on ollut 6 jalkaa leveä, 2 jalkaa syvä ja 26 jalkaa pitkä. Padon vuoksi jokea pitkin ei ole päässyt kulkemaan veneellä, eikä myöskään kalojen ole ollut mahdollista nousta.

Suurivuori 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajakivi sijaitsee Suurenvuoren kaakkoisrinteessä Kotkan ja Haminan rajan tuntumassa.
Rajamerkki on pohja-alaltaan 1,3x1,3 m ja korkeudeltaan 70–80 cm. Rakenne on koottu lohkotuista kivistä ilman sideainetta ja siinä on 4-5 kivikertaa. Kivirakenne on säilynyt suhteellisen hyväkuntoisena ja se on perustettu maan pinnalle.
Rajamerkin pohja-alaltaan neliömäisen alaosan päälle on pystytetty ns. suuntakivi suuntaan NNW-SSE, ja se noudattaa nykyisen Kotkan ja Haminan välisen kuntarajan linjaa. Kiven yläpinta on työstetty kaarevaksi ja kiven alaosassa on havaittavissa ylösalaisin oleva numerohakkaus, jonka muodostaa numerosarja 1837 (vuosiluku?). Suuntakiven alareunassa sijaitseva nurinpäin oleva numerohakkaus viittaa siihen, että kivi on jossain vaiheessa kaatunut ja pystytetty uudelleen paikalleen ylösalaisin.

Sitikkalan ratavartijan tontti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Sitikkalan ratavartijan tupa sijaitsi Sitikkalan seisakkeen välittömässä läheisyydessä. Vahtitupa on kuitenkin vanhempi kuin seisakkeen paikka, sillä se näkyy pituusprofiilissa radan rakennusajoilta. Siinä Sitikkalaan on merkitty kaksoisvahtitupa. Seisake on myöhemmin tehty radan ylittävän tien länsipuolelle, ratavartijan tontin sijaitessa tien itäpuolella. Vuoden 1964 kartassa tontin rakennusten sijoittuminen näkyy parhaiten. Tontti on muista radanvarren säilyneistä tonteista poiketen radan suuntainen, eikä neliömäinen. Näin ollen myös rakennukset asettuvat tontille muista poiketen. Vahtitupa on rakennuksista itäisin ja se ei ole yksinkertaisten vahtitupien tapaa täysin suorakaiteen muotoinen. Siitä länteen on pidempi ulkorakennus, mahdollisesti aitta. Sen länsipuolella on vielä yksi, pienempi ulkorakennus. Rakennukset ovat suhteessa toisiinsa janamaisesti. Sitikkalan vahtituvan autioitumisen tarkka ajankohta ei ole tiedossa, mutta se ei näy enää vuoden 1978 kartassa. Se on siis poistunut käytöstä viimeistään sähköistyksen yhteydessä.
Vahtituvan kivijalka on säilynyt, joskin osin romahtaneena. Maastosta se erottuu selvästi korkeampana muusta kasvillisuudesta, sen päällä kasvaa muun muassa syreeniä. Kiviaineksen seasta erottuu tiiltä. Ulkorakennusten paikalta löytyy yksittäisiä kivijalan palasia. Ulkorakennuksen ja vahtituvan välissä on syreeniaita. Talojen takana ollut pieni pelto kasvaa heinää.

Rantametsä (Puolustusvarustukset)
Moderni; Rantapenkkaan tehty vallillinen maakaivanto, kyseessä on mahdollisesti jonkinlainen puolustusvarustus. Paikasta on hyvä näkymä Kymijoelle. Kaivanto on valleineen noin 4 x 3 metriä, syvyys noin 60 cm. Vahvasti sammaloitunut.

Suuretvuoret (Kivirakenteet)
Historiallinen; Röykkiö sijaitsee Suuretvuoret-nimisen mäen korkeimmalla kohdalla avokalliolla. Maasto on kivikkoista ja kohteen kaakonpuoleisessa jyrkässä rinteessä ja pienillä kalliotasanteilla on havaittavissa muinaisrantaan liittyvien pyöreäpintaisten kivien muodostamaa rantakivikkoa.
Pohja-alaltaan soikea röykkiö on NNW-SSE -suuntainen ja noin 4x8 m kokoinen. Korkeutta kivirakenteella on enimmillään noin 90 cm. Röykkiöön käytetyt pyöreäpintaiset ja jäkälöityneet kivet ovat halkaisijaltaan 15-50 cm (pääosin = 40 cm) ja niitä on röykkiössä nykyisellään 1-7 kivikertaa. Kivirakenteeseen on kajottu ja siihen alun perin kuuluneita kiviä on siirretty pois niiden alkuperäisiltä paikoiltaan. Kivistä on rakennettu kiveyksen itäreunalle kylmämuuraamalla uunirakenne sekä röykkiön länsipään edustalle nuotiokiveys. Kiviröykkiön itäpään edustalla on sijainnut näkötorni, joka on merkitty vielä vuoden 1967 peruskarttaan.
Kohteen itäreunalle on rakennettu röykkiökivistä halkaisijaltaan kolmen metrin kokoinen puolipyöreä ”potero”, jonka länsisivustalle on tehty kylmämuuraamalla uuni. Rakenteen suuaukon koko on 50x60 cm ja syvyys 60 cm. Uunin katteena on 20x60 cm:n kokoinen vaakakivi. Uunirakennetta ympäröi puolipyöreä, kaarevaseinäinen ”muuri”, joka on korkeudeltaan 90 cm ja tehty kylmämuuraamalla lohkomattomista kivistä maan pinnalle.
Neljän metrin päässä röykkiökiveyksestä länteen sijaitsee avokalliolle ladottu, halkaisijaltaan 2 m:n kokoinen kivikehä, jonka sisäpuolelle on ladottu pienempi, halkaisijaltaan 70 cm:n kokoinen nuotiokiveys. Molemmat rakenteet on tehty kylmämuuraamalla pyöreä- ja jäkäläpintaisista kivistä (ø 15-40 cm), joita on rakenteessa 1-3 kerroksessa päällekkäin.
Koska röykkiökiveys on osittain tuhoutunut on sen luonteen ja ajoituksen määrittäminen vaikeaa. Sijainpaikkansa ja -korkeutensa perusteella voi kyseessä olla alun perin pronssikautinen hautaröykkiö, joskaan sitä ei rakenteen nykyisen kunnon perusteella voi varmuudella sanoa. On mahdollista, että korkealla kalliolla sijainnutta kiveystä on myös käytetty toisen maailmansodan aikana ilmapuolustusta varten tehtyihin rakenteisiin.

Langinkoski 2 (Taide)
Historiallinen; Hakkaukset on tehty Kymijoen Langinkosken haaran läntiselle rantakalliolle veden ääreen - hakkaus 1 kallion korkeimmalle kohdalle ja hakkaus 2 siitä noin 15 m länteen hieman matalammalle kalliopinnalle.
Hakkaus 1: pohjois-eteläsuuntainen nimikirjain- ja vuosilukuhakkaus W.T.+ T.R. 1897.
Hakkaus koostuu nimikirjaimista W.T. ja T.R. sekä niiden välisestä tasavartisesta rististä. Kirjainhakkauksen alapuolella on hakattu vuosiluku 1897 siten että vuosiluvun kahden ensimmäisen ja kahden viimeisen numeron väliin on jätetty 8 cm:n pituinen väli. Hakkaus on tehty pohjois-eteläsuuntaiseksi ja sen kirjaimet ovat 13-16 cm:n korkuisia ja 14-17 cm:n levyisiä. Kirjainten väliin tehty tasavartinen risti on kooltaan 12x12 cm. Nimikirjainten alle hakatun vuosiluvun numerot ovat 13-15 cm:n korkuisia ja 7-8 cm:n levyisiä.
Hakkaus 2: itä-länsisuuntainen, pahoin eroosion kuluttama hakkauskokonaisuus, jonka tulkitseminen on vaikeaa. Todennäköisesti kyseessä on osa (?) kirjain- ja numerohakkausta, jotka eivät niiden koon perusteella kuulu yhteen vaan ovat eri-ikäisiä. Kirjainhakkauksesta on tunnistettavissa ainoastaan kirjain R, jonka lisäksi kallioon on hakattu numero 6 tai 9 sekä mahdollisesti numero 3. On todennäköistä, että kalliopinnalla on sijainnut aiemmin enemmänkin hakkauksia, mutta ne ovat kuluneet pois. Kirjainhakkaus R oli korkeudeltaan 10 cm ja leveydeltään 6 cm, kallioon hakatut numerot ovat mittasuhteiltaan kirjainta huomattavasti pienempiä.

Pukkisuo 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1875 senaatinkartalta paikannettu torpanpaikka sijoittuu taistelukaivantojen väliin inventointialueen keskivaiheilla. Muilla tarkastetuilla vanhoilla kartoilla (vuosien 1784/1811, 1842, 1918, 1965 kartat) torpan paikalle ei ole merkitty asutusta. Paikka sijoittuu voimajohtolinjan aukkoon, joka rajautuu pohjoisessa tiheään nuoreen kuusikkoon. Paikalla on tasatun oloinen muutamien aarien kokoinen kivetön alue. Paikalta tavattiin kaksi röykkiötä (N 6751196 E 469515 ja N 6751204 E 469522), joiden halkaisija on noin 3 m ja korkeus alle puoli metriä. Alueelle tehtiin muutama koekuoppa, joista paljastui noin 15–30 cm paksuinen karkean hiekan/moreenin ja mullan sekainen maannos, jonka seassa oli muutamia hiilen hippuja. Pohjamaa paikalla oli hietainen moreeni. Pienet röykkiöt liittyvät mitä ilmeisimmin torpan paikan raivaamiseen. Koekuoppien maannos viittaisi pihamaahan tai peltoon.

Vilppula ranta (Puolustusvarustukset)
Moderni; Vuoden 1941 ilmakuvissa on selvästi nähtävissä tuoreet kaivannot, jotka seuraavat Kymijoen länsirantaa. Kaivannot näkyvät myös Maanmittauslaitoksen vinovalovarjosteessa.
Maastossa metsäisellä alueella kaivanto oli selvästi nähtävissä ja tunnistettavissa taisteluhaudaksi. Siltä osin kuin kaivanto sijoittuu voimalinjan kohdalle sekä voimalinjalle puuttumaksi raivatun alueen kohdalle, se vaikuttaa tavalliselta ojalta.
Puolustusvarustus liittyy todennäköisesti vuosina 1939–1940 suunniteltuun ja osin myös toteutettuun nk. Kymilinjaan.

Saukkovuori Huggutin hauta (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Pyötsaaren Saukkovuorella tarkastettiin paikallisen ilmoituksen perusteella alueella sijaitseva pienialainen (noin 6 x 8 m) pirunpelto, joka perimätiedossa tunnetaan nimellä Huggutin hauta.
Nimitys Huggutin hauta on tullut röykkiölle uskomuksesta, jonka mukaan Pyötsaaren ensimmäinen Huggut-sukuinen isäntä olisi haudattu paikalle (suullinen tiedonanto Laitinen). Tarinan iästä ei ole tarkempaa tietoa, mutta sitä on kerrottu ainakin 1900-luvun mittaan. Kiviröykkiöön liittyvän tarinan vuoksi kohdetta on pidettävä ainakin tarinapaikkana ja historiallisen ajan kulttuuriperintökohteena, jollaisena se on liitettävissä Pyötsaaren historiallisen kylän asutukseen.

Isämeidänkivi (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Isämeidänkivi sijaitsee Lelun kylän alueella. Se on merkitty maastokarttaan. Ajoittamattoman perimätiedon mukaan suopellon keskellä sijaitsevassa kivessä olevaan kuoppaan uhrattiin viljaa.
Kyseessä on ojitetulla suoalueella metsäkaistaleen sisällä sijaitseva noin 3 m korkea graniittinen siirtolohkare, jonka päälle on mahdollista kiivetä. Kivi on paksulti sammaloitunut. Sen pintaa puhdistettiin parin neliömetrin alalla, mutta mitään ihmisen tekemältä vaikuttavaa kuoppaa ei löytynyt. Kiven päällä on kuitenkin luonnollinen, melko suuri syvennys, joka voi olla perimätiedossa mainittu kuoppa.
Kohdetta voi luonnehtia historiallisen ajan tarinapaikaksi.

Mäntlahti Hovi 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Mäntlahden kylänlahden pohjukassa sijaitsevan Ryytimaanpellon pohjoislaidassa, jossa Mäntlahden hovin päärakennuksen arvellaan paikallisen perimätiedon mukaan alun perin sijainneen, on jäljellä kookkaista, osittain lohkotuista luonnonkivistä rakennettu rakennuksen kivijalka, jonka mitat ovat noin 5,5 x 7,5 m. Toiseen purettuun rakennukseen kuuluneita kookkaita lohkokiviä on näkyvissä kasana hieman alempana pellon reunassa. Nämä kivet eivät todennäköisesti ole alkuperäisellä paikallaan, vaan raivattu syrjään.
Alueella sijainneita rakennuksia ei ollut mahdollista paikantaa historiallisista kartoista.
Senaatinkartassa alueella on pelto, mutta sille ei ole merkitty rakennusta. 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun kartoissa Suuren rantatien eteläpuolella Rantajoen itäpuolella on yksi rakennus, mutta se vaikuttaisi sijainneen lännempänä, lähempänä Rantajoen suuta.

Kaitai (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muurikkalan kylän vuoden 1832 isojakokartalle merkitty tonttimaa. Tonttimaa on edelleen asuttu.
Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:43/1–21. Muurikkala; Numerot 1-11; isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys (1832-1836). Kansallisarkisto.

Tylli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Paikka on edelleen käytössä.
Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:43/1–21. Muurikkala; Numerot 1-11; isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys (1832-1836). Kansallisarkisto.

Taipale (1000046880) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Saivikkalan kylän vuoden 1835 isojakokartalle merkitty tonttimaa. Paikka on edelleen käytössä.
Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:43/1–21. Muurikkala; Numerot 1-11; isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys (1832-1836). Kansallisarkisto.

Virojoki Kivelä (Asuinpaikat)
Kivelän tonttimaat ovat sijainneet 1830-luvulla Virojoen itärannalla. Alue on yhä asuttu, mutta pihamaalla voi olla säilyneenä jäännöksiä historiallisesta asutuksesta.
Sijaintia korjattu maalikuussa 2023 noin 200 metriä vuoden 2018 selvityksessä esitetystä paikasta kaakkoon. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Koukila (Utby/Kallffierd) Muurman (Asuinpaikat)
Historiallinen; Koukilan kylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden luoteisrannalla, Suuren rantatien pohjoispuolella Klamilanlahteen laskevan puron varrella. Koukila eli Utby ja läheiset Klamila, Malmila ja Sydänkylä luettiin 1540-luvulla Kalfjerdin nautakuntaan. 1550-luvulla kylien yhteiseksi taloluvuksi on merkitty 20. 1500-luvulla kylässä asui mm. Dals ja Malm -nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970: 86, 95, 102.)
Suuren rantatien eteläpuolelle on merkitty kaksi tonttimaata vuoden 1853 isojaonkartassa. Näistä läntinen on nimetty Muurmaniksi nykykartassa esiintyvän nimen mukaisesti.
Kohteen sijaintia korjattu maalikuussa 2023 noin 100 metriä vuoden 2018 selvityksessä esitetystä paikasta itään. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Maaskola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on autio. Maanpinnalle ei näy selviä rakenteita. Paikalla on kuitenkin tontiksi tasattu alue. Tontille johtaa käytöstä jäänyt tie.
Karttalähde: G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Hono (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on edelleen asuttu.

Saari (1000047959) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on autioitunut 1900-luvun lopulla. Paikalla on hylätyn rakennuksen pohja.

Jokimies (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Paikka on edelleen käytössä.

Lapjärvi Seppä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on edelleen asuttu.
Karttalähde: VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:28/1-8. Lapjärvi n:ot 1-3 1827-1841. Kansallisarkisto.

Meriniitty (Puolustusvarustukset)
Moderni; Salpalinjaan kuuluvia maahan kaivettuja taisteluhautoja ja tuliasemia. Osa rakenteiden seinistä on tuettu lohkokivillä.

Hailiniemi 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Maahan kaivettuja taistelu- ja yhdyshautoja, korsun paikkoja ja tuliasemia.

Kymijoki Perolahti (Taide)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin Kausalasta noin 11 km luoteeseen Kymijoessa joen itärannassa Perolahdessa veden alle jääneessä rantakalliossa 3,7 - 4 metrin syvyydessä.
Lähes pystysuoraan kallioon on kaiverrettu tai hakattu sana WESI ja sen alle vuosiluku 1899. Nämä merkinnät on kehystetty viivalla, joka muodostaa suorakaiteen merkintöjen ympärille. Vuosiluvun alla on epäselviä kirjaimia, kenties nimi WIKMAN. Kaiverruksen leveys on arviolta 60-80 cm ja korkeus 40-50 cm.
Kaiverrus liittyy vuoden 1899 suurtulvan (ns. valapaton tulva) aikaiseen vesirajan merkitsemiseen. Keväällä 1899 sattunut suurtulva johtui useista sateisista vuosista ja runsaslumisesta talvesta 1898-1899. Tulva koski etenkin Kokemäenjoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöjä. Esimerkiksi Päijänteen vedenkorkeus oli 193 cm normaalia korkeammalla. Kaiverrus jäi pysyvästi veden alle, kun Mankalan voimalaitos rakennettiin ja sitä varten joki padottiin. Voimalaitoksen yläpuolella veden pinta nousi useita metrejä. Voimalaitoksen toiminta alkoi 1950.
Kaiverrus löytyi sattumalta virtavesisukelluksen yhteydessä 2023.

Lahti (1000049207) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kumpareella on metsikössä muistomerkki ja jatkosodan alun, kesän 1941, taisteluhautoja. Taisteluhaudat eivät kuulu Salpa-linjaan. Paikalla on todennäköisesti taisteltu. Lähiympäristössä on todennäköisesti lisää vastaavia taisteluhautoja.

Vuoristo (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kallioon louhittuja varustuksia. Kohde näyttää keskeneräiseltä.

Toras (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Pyhtään Kaunissaaren pohjoispuolella noin 30 metrin syvyydessä tasaisella pohjalla.
Paikalla on metallirunkoisen Toras -nimisen höyrylaivan hylky, jonka pituus on noin 69 metriä ja leveys noin 10 metriä. Hylyn keula osoittaa länsiluoteeseen.
Höyrylaiva Toras oli rakennettu 1880-luvulla Sunderlandissa Englannissa. Alus upposi 19.1.1947 ahtojäiden puristuksen aiheuttamien vahinkojen takia. Alus oli sahatavaralastissa matkalla Kotkasta Kööpenhaminaan ja kuului 13 laivan saattueeseen. Kovan myrskyn vuoksi saattue pysähtyi lähelle Kaunissaaren pohjoispäätä. Jäiden puristuksessa alus sai vuodon keularuumaansa. Jäänmurtaja Tarmo yritti hinata aluksen Kaunissaaren rantaan, mutta noin 400 metrin päässä rannasta Toras alkoi upota. Laivaväki pelastettiin Tarmoon. Toras oli upotessaan Helsingin Kalastus Oy:n omistuksessa. Hylky on merkitty merikarttaan. Hylky on suosittu harrastussukelluskohde.
Hylky näkyi Civil Tech Oy:n 2023 monikeilaluotauksessa, jonka Väylävirasto oli tilannut. Hylky erottuu luotauskuvassa selkeänä ja rungon muotonsa säilyttäneenä.

Ruissaaren puolustusvarustukset (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde koostuu kahdesta kallioon louhitusta toisen maailmansodan aikaisesta taisteluhaudasta (alakohteet 1-2). Rakenteet sijaitsevat Ruissaaren länsiosassa sijaitsevan niemen etelä- ja pohjoisrannoilla.
Taisteluhauta 1: Noin 2 m syvä ja 30 m pitkä kallioon louhittu taisteluhauta. Taisteluhauta on n. 1-1,5 m leveä. Lounaan puolella on länsiluoteeseen merelle osoittava, mahdollisesti tykin ampuma-aukko. Taisteluhaudan rakenteissa on käytetty betonia.
Taisteluhauta 2: Noin 2 m syvä ja 30 m pitkä kallioon louhittu taisteluhauta. Lounaan puolella on länsiluoteeseen merelle osoittava, mahdollisesti tykin ampuma-aukko. Taisteluhaudan rakenteissa on käytetty betonia. Hauta sijaitsee noin 120 m eteläkaakkoon taisteluhaudasta 1.

Ruissaaren puolustusvarustukset 2 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikainen taisteluhauta, joka on osittain tuhoutunut modernissa maankäytössä.

Santasaari (Puolustusvarustukset)
Moderni; Toisen maailmansodan aikaisia puolustusvarustuksia Santasaaren lounais- ja itärannoilla.

Otusteininvuori (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kaksi II maailmansodan aikaista taisteluhautaa, jotka sijaitsevat Vähä-Harvajan niemen luoteispuolella, Pohjoisselän itärannalla, Otusteininvuoren länsipuolella.

Vähä-Harvajan niemen varustukset (Puolustusvarustukset)
Moderni; Vähä-Harvajan niemen koillisrannalla on lyhyt, kasvillisuuden peittämä taisteluhauta. Taisteluhauta on länsi-itä-suuntainen ja sen länsipäädyssä on korsunpohja.

Parrio (Puolustusvarustukset)
Moderni; Isohko, kooltaan 10 x 5 metriä oleva painanne Parrion saaren pohjoispuolella olevan kallioharjanteen päällä. Paikallisen asukkaan mukaan painanne liittyy toisessa maailmansodassa käytyihin Virolahden saariston taisteluihin. Ampumasuunta painanteessa on kohti pohjoista.

Santion varustukset (Puolustusvarustukset)
Moderni; Santion saaren länsirannasta 60 metrin päässä kulkee lounais- koillis-suuntainen taisteluhauta. Ampumasuunta taisteluhaudassa on länteen kohti merta. Taisteluhaudan eteläpäässä on korsu.

Vanhasaaren varustukset (Puolustusvarustukset)
Moderni; Rajavyöhykkeellä sijaitsevalla Vanhasaarella on toisen maailmansodan aikaisia puolustusvarustuksia. Varustukset sijoittuvat suurimmaksi osaksi saaren pohjoisrannalle. Vanhasaaren linnoitteet koostuvat kymmenestä poterosta ja kolmesta taisteluhaudasta.

Tinkanen (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kiviaita sijaitsee Tinkasen (ent. nimi Järvenkylä) kylä eteläpuolella olevan peltoaukean länsireunalla. Kiviaita on koottu kookkaista lohkareista pellon suuntaisesti. Kiviaidan pituus on noin 90 m.
Kiviaita on todennäköisesti rakennettu aikaisintaan 1850-luvun alkupuolella, milloin Järvenkylän maita on lohkottu isojaossa. Kiviaita voi olla myös vasta 1900-luvun alussa rakennettu, milloin Järvenkylän maita on viimeksi lohkottu.

Rivinkangas 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kavalanjärven eteläosan lounaispuolella, hiekkakankaalla, sijaitsee toisen maailmansodan puolustusvarustuksia. Luoteisemmalla alueella on 5 telttakuoppaa, halk.
5 m. Kaakkoisemmalla alueella on yksi korsukuoppa, yksi telttakuoppa sekä taisteluhautaa.

Huuhankoski (Puolustusvarustukset)
Moderni; Alueella on taisteluhautaa ja yksittäinen telttakuoppa lännempänä.

Suurikanlahti (Puolustusvarustukset)
Moderni; Alueella on taisteluhautaa. Kohteen rajaus on tehty osittain maastohavaintojen, osittain lidar-aineiston pohjalta tehdyn viistovalomallinnoksen perusteella.

Koskenalus (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen Koskenalusella, noin 800 metriä Anjalankosken voimalaitokselta
kaakkoon päin sekä Anjala-Inkeroinen väliseltä autosillalta noin 550 metriä luoteeseen päin. Tullinmäen rannasta kohteelle on noin 200 metriä. Paikalla on vesistön syvyyskäyrissä havaittavissa laakea kohouma.
Kyseessä on ilmeisesti uittoon liittyvä kivitäytteinen rakenteeltaan eheähkö hirsiarkku, jonka mitat ovat noin 9 m x 9 m ja korkeus noin 3 m. Arkun hirret ovat halkaisijaltaan noin 30 cm ja ne ovat hyväkuntoisia. Ylimmät hirret ovat nousseet osittain irti salvoksistaan. Hirsiarkku sijaitsee laajemman kivikon äärellä. On mahdollista, että alueella on muitakin vastaavia rakenteita. 1950-luvun ilmakuvissa näkyy hirsiarkku uittoväylän keskellä, mutta kohteen ajoitus ja konteksti on epävarma.
Kohde löytyi kun Subreering Oy teki Museoviraston ostopalveluna arkeologista vedenalaisinventointia läheisellä Inkeroisten Lauttarannan alueella. Paikallisten kalastajien ilmoittama kohde tarkastettiin.

Santaniemenselkä (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Kohteet sijaitsevat Pyhtään Munapirtin saaren pohjoispuolen Santaniemenselän pohjoisrannan lähellä. Alueella on ainakin 20, noin 20 metriä pitkää aluksen hylkyä sijoittuen tosiinsa nähden ketjumaisesti. Hylyt sijaitsevat noin 0,5 metrin syvyydessä ja ne ovat uponneet pohjasedimenttiin lähes laitojaan myöten. Hylyt erottuvat alueen ilmakuvassa.

Iilamminkangas (Puolustusvarustukset)
Moderni; Korsun, kahden tulipesäkkeen, taistelukaivannon ja maavallin muodostama kokonaisuus sijaitsee välittömästi laaja-alaisen (80x160 m) maa-aineksenottopaikan pohjoispuolella, etelään viettävän Iilamminkankaan ylärinteessä.

Myllykoski (1000053045) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Punagraniittinen rajamerkki on pohja-alaltaan 30x60 cm:n ja korkeudeltaan 90 cm:n kokoinen pohjois-etelä -suuntaan pystytetty, ylöspäin suippenevan kivilohkare. Pinnaltaan jäkälöitynyt kivi on joenpuoleiselta länsisivultaan tasapintainen, mutta muutoin karkeasti muotoonsa työstetty teräväsärmäinen luonnonkivi.
Rajamerkki seisoo eteläreunaltaan tasa-pintaisen kiven päällä (40x70 cm) ja sen ympärillä maassa on irtonaisia lohko- ja pyöreäpintaisia irtokiviä, jotka eivät kuulune rakenteellisesti rajamerkkiin. Isoin lohkotuista kivistä on kooltaan 50x110 cm ja pienemmät maakivet halkaisijaltaan 30-90 cm. Samoin kuin rajakivi, ovat sitä ympäröivät irtokivet jäkäläpintaisia ja niiden välissä on runsaasti kariketta, maata sekä sammalta.
Rajamerkki sijaitsee Summanjoen Myllykosken itärannalla, noin 10 m:n etäisyydellä rantapenkereen reunasta.

Myllykoski 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki sijaitsee noin 60 m:n päässä Summanjoen Myllykosken rannasta, lounaaseen viettävän rinteen yläosassa. Kivirakenne on ladottu avokalliolle, joka on vahvan jäkälä- ja sammalkerroksen peitossa.
Punagraniittisista kivistä tehty rajamerkki, joka on pahoin rauennut. Kivirakenne on pohja-alaltaan neliön muotoinen ja se on ladottu lohkotuista ja pyöreäpintaisista luonnonkivistä kalliopinnalle. Rakennetta kehystävät 40-60x30-50 cm kokoiset kivet, joiden rajaama rakenteen keskusta on täytetty 2-3 kerroksella pienempiä kiviä, joiden halkaisija on 20-30 cm. Rajamerkin eteläreunan kivien päällä rinteen suuntaisesti lepää noin 90x50x15 cm:n kokoinen laattamainen kivi, joka on mitä todennäköisimmin rajamerkin kaatunut keskuskivi. Kiven näkyvissä olevalla pinnalla ei ole havaittavissa numero- tai kirjainhakkauksia.
Kyseessä on rajamerkki, joka sijaitsee nykyisellä kiinteistörajalla.

Raitakoskentie (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki on pohja-alaltaan neliön muotoinen ja koottu pyöreäpintaisista luonnonkivistä maapohjalle. Kiviä, joiden halkaisija vaihtelee välillä 25x25-50-80 cm, on rakenteessa ainakin 1-2 kerroksessa. Rajamerkin keskelle on pystytetty luode-kaakko -suuntaan kolmiomainen kivi, jonka tienpuoleinen länsisivu on tasainen ja vastakkainen puoli pyöreäpintainen. Ylöspäin kapeneva pystykivi on korkeudeltaan 55 cm, leveydeltään 20-50 cm ja paksuudeltaan vain 10 cm.
Rajamerkki on lähes kokonaisuudessaan jäkälän, sammalen ja muun aluskasvillisuuden peitossa, minkä vuoksi sen tarkemmasta rakenteesta ei ollut mahdollista tehdä tarkastuksen yhteydessä yksityiskohtaisia havaintoja. Maastossa rajamerkki erottuu kuitenkin helposti sen keskelle pystytetyn suuntakiven ja sen viereen laitetun oranssin aurauskepin avulla.

Poikolankallio (Taide)
Historiallinen; Kalliohakkauskenttä sijaitsee Kymijoen Langinkosken haaran itäiselle rannalla avokalliossa, joka viettää loivasti jokeen päin.
Kohde muodostuu arviolta noin kahdenkymmenestä kalliohakkauksesta, jotka muodostavat noin 20x25 m kokoisen kentän avokallioalueella. Hakkaukset ovat sijaintipaikkansa vuoksi olleet alttiina eroosiolle, mistä johtuen ne ovat kuluneita ja vaikeasti havaittavia ja tunnistettavia. Hakkausten havaitsemista vaikeuttaa myös kalliopinnan jäkäläkasvusto.
Kalliohakkauskenttä on noin itä- länsisuuntainen ja on mahdollista, että se jatkuu koilliseen ja itään, missä kalliopinnalle on tuotu täytteeksi ja tasoitteeksi hiekkaa.
Kooltaan laajin ja parhaiten kalliosta erottuva hakkauksista sijaitsee hakkauskentän länsireunalla joen ääressä. Kyseessä on pohjois-etelä -suuntainen hakkaus, joka liittyy paikalla vuonna 1923 tapahtuneeseen hukkumisonnettomuuteen. Muistohakkaus
J.V.N. 19 9/7 14 † 19 12/6 23 on 1,7 m pituinen ja se on tehty 12-14 cm:n korkuisin kapiteelein.
Muistohakkauksen itäpuolella sijaitsee siellä täällä erikokoisia nimikirjain– ja vuosiluku-hakkauksia. Joidenkin ympärille on tehty kehys, jonka muoto vaihtelee. Hakkauksien koko vaihtelee suuresti ja pienialaisimmat niistä ovat vain runsaan 10 cm:n korkuisia. Kirjainhakkaukset on toteutettu kapiteelein tai kaunokirjaimin, ja kalliopinnasta tunnistettavien vuosilukuhakkausten perusteella niitä on tehty ainakin 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla, todennäköisesti myöhemminkin. Uusinta kerrostumaa alueen kalliotaiteesta edustavat turkoosilla spray-maalilla kallioon tehdyt modernit ”maalaukset”.

Hiukanmetsä (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Noin 3,5 kilometriä Virolahden kirkolta luoteeseen, Kirkkotien varressa sijaitsee pyöreähkö maakuoppa kangasmetsässä. Kuoppa sijaitsee noin 13 metriä Kirkkotiestä länteen. Noin 90 metriä kaakkoon sijaitsee Uudenkaupungin rauhan rajakivi (Kirkkotien kivi, 1000007998).
Kuoppa on kooltaan noin 6,5-7 metriä leveä, ja siinä on näkyvät vallit. Vallien leveys vaihtelee 1,2 metrin ja kahden metrin välillä. Syvyyttä kuopalla on noin metri, ja se on muuta metsämaata matalammalla. Kuopan reunat ovat melko jyrkät. Kuoppaan on "sisäänkäynti" sen lounaispuolella.
Kuopan pohjaa ja sen valleja kairattiin eri puolilta maakairalla, mutta niissä ei havaittu hiiltä, huuhtoumaa tai muutakaan kerroksellisuutta, vain tasainen hiesumaa. Vallin tai pohjan kairauksessa ei havaittu eroa.
Kuopan reunalla kasvaa karkeasti arvioidusti muutamia kymmeniä vuosia vanhoja puita ja valleissa on havaittavissa vanhoja puunkantoja, mutta niiden ikää on hankala arvioida maatumisesta johtuen.
Vanhoissa ilmakuvissa eikä vanhoissa kartoissa (1885 asti) ei havaittu mitään selitystä kuopan olemassaololle. Vanhojen ilmakuvien perusteella 1950-luvulla alueella on ollut peltoa tai sitä on muusta syystä raivattu. Huomioitavaa on, että lähin Salpalinjaan kuuluva kohde on noin 5 km luoteeseen eli rakenne tuskin kuuluu niihin, vaikkakin sen malli vastaa ampumapesäkettä. Kuopan läheisyydessä ei ole havaittavissa vastaavia kuoppia.
Kuopan jyrkähköistä reunoista ja tasaisesta maannoksesta päätellen voidaan olettaa kuopan olevan kohtuu nuori. Tarkastuksen yhteydessä kuopan käyttötarkoitusta ei pystytty määrittämään.

Harju Ölbryggeri (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Senaatinkartastoon merkitty olutpanimo. Maastossa on useita panimoon liittyviä rakennuksen pohjia. Alueelle on merkitty rakennuksia vielä 1940-luvun kartalle.

Mustaviiri 2 (Taide)
Historiallinen; Hakkaus sijaitsee osin sammalen peittämällä kalliolla Mustaviirin koillisrannalla. Noin 40 metrin päässä kohteesta etelään sijaitsee vanha Metsähallituksen valvontatupa. Hakkaus on noin 1,5 x1 m kokoinen suorakulmio, jonka sisällä on vuosiluku 1838 sekä sen alla koukeroisia merkkejä, joista ei saa selvää.

Mustaviiri 3 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mustaviirin koillisrannalla noin 160 metrin päässä saaren pohjoiskärjestä, missä sijaitsee suuri, 3–4 m:n korkuinen kivi.
Paikalla on kaksi suurta maakiveä, joista eteläisemmän edustalla on kivistä tehty kylmämuurattu rakennelma. Kiven edustalla on suorakulmion suuren kiven kanssa muodostava kivimuuri, jonka pitkät seinät ovat 5 m:n pituiset ja eteläseinä noin 3,5 m:n pituinen. Muurin korkeus vaihtelee, mutta korkeimmillaan se on suuren kiven itäpuolella, jossa se on noin 1,3 m korkea.
Kyseessä on ns. tomtning , joita käytettiin satunnaisesti vielä 1900-luvulla. Kyseessä oleva merenrannalla sijaitseva rakenne on luultavasti peräisin kyseisen vuosisadan alusta tai mahdollisesti 1800-luvun puolelta. Suurten kivien välissä oleva kivimuuri voi puolestaan olla
jonkinlainen väijyntäpaikka.

Mustaviiri 4 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kolmen rakennuksen, maakellarin ja kiviaidan muodostama kokonaisuus Mustaviirin koillisosan vanhalla niitty-/pihamaalla ja sen reunoilla. Saaressa on asuttu vakituisesti ainakin vuosina 1873–1924 Ahvenkosken kartanon vuokralaisina, minkä jälkeen saarta käytettiin kalastuspaikkana toiseen maailmansotaan asti. Paikalla on sijannut kalastaja J. M. Grönholmin tila.
Katso alakohteet 1-5.

Mustaviiri 5 (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Jatulintarha sijaitsee lähellä autioituneen Grönholmin tilan navetan kivijalkaa ja tilaa kiertävää kiviaitaa. Sammaloituneen kallion päälle koottu kivirakenne on halkaisijaltaan noin 3 m ja sen spiraalin muotoinen rakenne on 3,5 kierrosta.
Sijainti entisen, 1873–1924 käytössä olleen tilan pihamaalla viittaa siihen, että kivilabyrintti on rakennettu samoihin aikoihin, mutta se voi myös olla iäkkäämpi.
Vuoden 2024 inventointihavaintojen perusteella kohde on kunnossa. Sen vierellä on Mustaviirin jatulintarhoista kertova opastuskyltti.

Mustaviiri 6 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Mustaviirin saaren itä- ja etelärannan kalliomaastossa sijaitsevien II maailmansodan aikaisten puolustusvarusten kokonaisuus, johon kuuluu tykkiasemia, tulipesäkkeitä sekä miehistösuojia.
Katso alakohteet: 1-7.

Huumanhaara 1 (Maarakenteet)
Historiallinen; Kaksi massiivista kiviperustusta, joiden käyttötarkoitus ja tarkka rakentamisaika jäävät
avoimiksi. Rakenteita ei kyetty paikallistamaan miltään vanhalta kartalta. Rakentamistavan perusteella perustukset voivat kuitenkin liittyä Kyminlinnan rakentamiseen ja ovat joka tapauksessa yli sata vuotta vanhoja.
Massiiviset graniittilohkareet ja niiden väleistä löytyneet kalkkilaastin kappaleet ovat yhdenmukaisia Kyminlinnan valleista tehtyjen havaintojen kanssa.
2025 maastotarkastus:
Maastotarkastuksella todettiin perustuskivissä poranreikiä, jotka olivat noin 2-3 cm halkaisijaltaan. Tämä viittaa niiden ajoittuvan viimeistään 1800-luvun lopulle. Lisäksi perustuskivien laasti todettiin suhteellisen moderniksi ja ajoittuvan todennäköisesti 1800-1900-lukujen taitteeseen.

Huumanhaara 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Laajan kaivannon keskellä erottu 20–35 senttimetrin korkuinen ja 220 x 170 sentti metrin kokoinen uuninperustus, joka oli rakennettu osittain tiiliskivistä ja pienistä kivistä.
Uunin kohdalle ei ole merkitty rakennuksia vanhoille peruskartoille eikä niitä näy tällä kohdin myöskään vanhoissa ilmakuvissa. Vuoden 1937 pitäjänkartalla ja vuoden 1911 kartalla on sen sijaan tien varteen merkittynä näille paikkeille rakennus.
Vuoden 1816 kartalla uuni jää kahden rakennuksen väliin, mutta asemoinnin virhemarginaalin vuoksi on myös mahdollista, että kyse on samasta rakennuksesta.

Huumanhaara 3 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Lehtipuumetsässä, noin 40 metriä hylätystä paritalosta itäkaakkoon ja aivan jokirannassa erottui maastossa selvä rannansuuntaisen rakennuksen kivijalka. Kivijalan joenpuoleinen pitkä syrjä ja siihen kohtisuoraan olevat pienet seinänpätkät erottuivat lähes maantasaisena kiveyksenä. Sisämaan puoleinen seinälinja puuttui, mutta sen sijaan rakennuksen sisällä olleen tulisijan paikka erottui maastossa noin 150 x 300 cm kokoisena perustuksena, jossa oli sekä pieniä luonnonkiviä että tiiliä pienenä kumparemaisena muodostumana. Perustuksen vieressä oli myös kahden pönttöuunin jäännökset.
Paikalla näkyy rakennus esimerkiksi vuoden 1937 pitäjänkartalla, vuosien 1941–1956 ilmakuvissa sekä vuosien 1967 ja 1980 peruskartoilla. Vuoden 1988 peruskartan laatimiseen mennessä rakennus on purettu. Vanhemmilla kartoilla näille paikkeille on merkitty rakennuksia esimerkiksi vuoden 1911 ja vuoden 1816 kartoille. Karttojen asemoinnin virhemarginaalin vuoksi on kuitenkin vaikea sanoa, onko kyse samasta rakennuksesta.

Huumanhaara 4 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Jokirannantien vieressä on 6 x 5 metrin kokoinen kiviperustus, jonka lounaisin kulma oli jäänyt kokonaan tien läjityksen alle. Perustus oli tehty lohkotuista graniittikivistä, ja sen keskellä oli 100 x 200 senttimetrin kokoinen, lähes maanpinnan tasainen uuninperustus.
Perustus oli tehty pienistä kivistä sekä tiiliskivistä.
Paikalle ei ole merkitty rakennusta vuoden 1911 kartalle tai tätä vanhempaan kartta-aineistoon. Rakennus on merkitty sen sijaan vuoden 1937 pitäjänkartalle vuosien 1967 ja 1980 peruskartoille Tätä uudemmassa kartta-aineistossa rakennusta ei enää ole.

Tuntinpohja (Puolustusvarustukset)
Moderni; Santaniementiehen eteläpäästään rajoittuva, noin 600 m:n pituinen panssarieste, joka on merkitty maastokarttaan. Maastokäynnin yhteydessä este osoittautui neliriviseksi kiviesteeksi, joka oli eteläosaltaan puuston ja tiheän kaislikon peitossa. Vaikean saavutettavuuden vuoksi ei kohteesta ollut maastossa mahdollista tehdä tarkkoja havaintoja.

Myllyoja (1000055448) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kalmbergin kartalle 1850-luvulta on merkitty Myllyojan varteen vesimylly, mistä oja on oletettavasti saanut aikoinaan nimensä. Myllyä ei ole merkitty Kalmbergin kartastoa vanhempiin taikka uudempiin karttoihin.
Inventoinnissa 2023 paikalla havaittiin pinottuna suurehkoja kiviä päällekkäin suorassa linjassa ojan molemmin puolin, mikä viittaa rakenteen kulkeneen aikoinaan ojan yli. Rakenteen vieressä on uudehko puinen silta. Osa nykyisistä kivirakenteista voi olla vanhan myllyn jäänteitä.

Vilkkilä Pyöli (Puolustusvarustukset)
Moderni; Noin 440 m:n pituinen panssarieste, joka on merkitty maastokarttaan. Panssarieste saattaa jatkua kauempana lännessä.

Vanha-Haikka (Puolustusvarustukset)
Moderni; Noin 200 m:n pituinen panssarieste, joka on merkitty maastokarttaan.

Koivuniemi (1000055831) (Puolustusvarustukset)
Moderni; Noin kilometrin pituinen panssarieste, joka on merkitty maastokartalle,

Tuohimäki (Asuinpaikat)
Historiallinen; Elimäen pohjoisosassa, Tuohimäen kaakkoislaidalla on sammaleen peittämä, suorakaiteen muotoinen soravalli, jonka ulkomitat ovat 5,9 x 3,6 metriä. Valli on noin 40 cm korkuinen ja 90 cm leveä. Rakenne vaikuttaa suhteellisen nuorelta, eikä siihen voida liittää historiallista lähdeaineistoa, kuten esim. karttoja. Kohteen muinaisjäännösstatus on siten varsin kyseenalainen.

Tolska (Selänpää) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Selänpään kylän alue sijaitsee Valkealan luoteisosassa Vuojärven etelärannan tuntumassa. Kylä on tärkeiden kulkureittien risteyksessä; pohjoisesta tulevan väylän katkaisee tällä kohdalla sisempi Salpausselkä. Kylä onkin saanut nimensä siitä, että se sijaitsee ”selän päässä”. Nimi on ilmeisesti alun perin annettu joko yhdelle taloryhmälle (Hasula?) tai yhteisnimitykseksi useammille taloryhmille (Hasula, Keskikylä, Pukkila ja Nuuttila?). Maanviljelysasutus sijaitsee edelleen samoilla edullisilla paikoilla kuin vuosisatoja aikaisemminkin. (Kepsu 1990:357-359.)
Vähä- ja Suur-Selänpään muodostama Selänpää oli Valkealan suurin kylä, kantataloja oli 1400-luvulla 25, joista 12 Suur-Selänpäässä ja 13 Vähässä-Selänpäässä. Selänpää olikin lähes ”pitäjä pitäjässä”. 1500-luvun puolessa välissä Vähä-Selänpää oli huomattavasti suurempi kylä (11 isäntää) kuin Suur-Selänpää (6 isäntää). Alkuperäisen ryhmäkylän todennäköisimpinä paikkoina on pidetty Hasulaa, Ojaselaa tai Keskikylää. 1700-luvun lopulla Selänpään kylän asutus oli hajaantunut jo useiksi osakyliksi. (Kepsu 1990:357-359.)
Kylämäinen asutus on levinnyt nykyisen Tolskan kylän alueelle ilmeisesti verraten myöhään; Tolskan kantatalo sijaitsi Ojaselan kylässä vielä 1700-luvulla. Ottaen huomioon Selänpään kylän koon ja edullisen sijainnin, on kuitenkin mahdollista että nykyisen Tolskankin alueella on ollut asutusta jo keskiajalla. (Kepsu 1990:357-359.)
Tolskan kylän vanhat tonttimaat ovat sijainneet pienillä peltojen ympäröimillä kumpareilla, joilla on edelleenkin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia. Alueella on mahdollisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Pellaksenharju (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Siltakylästä 1,4 km koilliseen, Pellaksenharjun pohjoispäässä, maantien itäreunassa. Maasto on hiekkaharjun itään ja kaakkoon viettävää, mäntyä kasvavaa rinnettä, jonka itäpuolella aukeaa alava Malminsuo. Suurin osa harjusta on tuhoutunut hiekanotossa ja jäljellä on pieni hiekkateiden halkoma kannas. Kivikaudella paikka on ollut hiekkasaaren kannaksella, itäisen rannan suojaisassa poukamassa.
Kohde on todettu valtatien 7 uuden linjauksen inventoinnissa 2005. Rinteen koekuopituksessa on löytynyt muutamia kvartseja. Löytöpaikan koillispuolisessa rinteessä on todettu kaksi lähekkäin sijaitsevaa pientä ja matalaa painannetta (halkaisija 1–2 metriä), mutta niihin tehdyistä koekuopista ei ole havaittu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä. Painanteiden merkitys on epäselvä, mutta ne voivat liittyä esihistorialliseen asutukseen. Alueella on todennäköisesti ollut asuinpaikka, joka on tuhoutunut kokonaan tai osittain tienteon ja hiekanoton yhteydessä. Valtatien 7 uusi linjaus kulkee löytöpaikan kohdalta.

Kirkonkylän kivi (Kultti- ja tarinapaikat)
Historiallinen; Radansuun ja Kirkonkylän rajan merkkivi maantien vieressä. Tarinan mukaan vainajat kirkonmaalta voivat tulla siihen asti.

Haapasaari 2 (285000002) (Kultti- ja tarinapaikat)
Keskiaikainen; Uhrikiveksi arveltu kivi sijaitsee Haapasaaren itäosan, ns. Uustinpuolen, itäisimmässä rannassa, ns. Takarannassa. Kivi sijaitsee n. 10 m rantaviivasta. Kyseessä on pyöreähkö sileäpintainen kivi, jonka koko on n. 50 x 60 cm. Kiven pohjoisosassa, joka on muuta pintaa ylempänä, on kolme isompaa ja kaksi pienempää kuoppaa. Suurimman kuopan halkaisija 9 cm, pienempien 4-5 cm. Kahdesta kuopasta lähtee kiven reunaa kohti hiottu, kuoppaa kapeampi kouru. Matti Saarnisto on arvellut kiveä luonnon työksi, mitä tukee myös kiven sijainti matalassa rantakivikossa.

Haapasaari 3 (Kultti- ja tarinapaikat)
Keskiaikainen; Kiintokalliossa olevat uhrikuopiksi arvellut kuopat sijaitsevat silokallioilla Kylänlahden itä- ja länsipuolella rakennusten läheisyydessä. Kuppimaisia syvennyksiä sijaitsee viidessä eri kohteessa, laajalla alueella lahden molemmin puolin. Kupit ovat maljamaisia. Matti Saarnisto on arvellut kuppeja luonnon työksi. Kuoppia ovat pojat tehneet myös ajankuluksi Suomenlahden ulkosaarissa. Kuppien tulkinta on epäselvä.

Korvenkylä Vähä-Pasila (Hautapaikat)
Historiallinen; Anjalankosken länsiosasta, noin 1,2 kilometriä Junkkarinjärvestä länteen, (Ali-)Pasilan talon maalta kerrotaan löydetyn luurankoja, pronssinappi, arkunjäänteitä, palanutta kiveä ja tiiliä. Hautausten on ajateltu liittyvän Suomen sotaan (v. 1808–09) tai Kustaan sotaan (v. 1788–90).

Kirkkovuori (754500008) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kirkkovuori on laaja kalliopaljastuma Anjalankoskesta ja Anjalan kartanomuseosta noin 800 metriä lounaaseen. Vuoden 1967 inventoinnissa (Ahvenisto 1967) löydettiin vuorenseinämästä hakkauksia (samankaltaisia hakkauskuvioita kerrotaan olevan myös Soidinkalliolla). Vuoren laella havaittiin kaivantoja sekä rakennuksen perustuksia. Perimätiedon mukaan kalliolla on kirkon- tai vartiotorninpaikka. Kohouman rinteessä todettiin useita kymmeniä kaivantoja riveissä - niiden arveltiin olevan hautoja tai leiripaikan jäännöksiä (Ahvenisto 1967).
Vuoden 2008 sotahistoriallisessa (Lagerstedt 2008) inventoinnissa tutkittiin alue, joka sijaitsee jyrkkärinteisen Kirkkovuoren luoteisrinteen juurella, Wrede-suvun hautausmaan pohjoispuolella, soistuvan maan reunalla, kuusimetsässä. Alueella on neljä kuoppaa, joiden halkaisija on 2 metriä ja syvyys 0,5 metriä. Näiden lisäksi on 2 x 6 metrin kokoinen, nelikulmainen kuoppa, jonka syvyys on 0,5 metrin. Kuopat poikkeavat muodoltaan ja kooltaan tyypillisistä sotilasleirialueen kuopista. Ne saattavat liittyä viereisen hautausmaan toimintaan. Samassa yhteydessä tarkasteltiin Kirkkovuoren muitakin rinteitä sekä mäen lakea, mutta sotahistoriaan viittaavia muinaisjäännöksiä ei havaittu.
Vuoden 2008 asutushistorialliseen inventointiin (Enqvist 2008) liittyneessä tarkastuksessa ei Kirkkovuorelta kyetty myöskään paikallistamaan seinämässä olevia hakkauksia, eikä laella olevia kaivantoja tai rakennuksen perustuksia.

Toukolahti (Asuinpaikat)
Pronssikautinen; Kohde sijaitsee Haukkajärven länsirannalla notkelmassa Maarikanvuoren pohjoispuolella. Maanomistaja on raivannut siitä kantoja ja istuttanut uutta taimikkoa. Erkki Järvinen oli kantoja raivatessaan löytänyt pintamaan alta ympäristöstään poikkeavan punaiseksi värjäytyneen alueen (n. 1,5X2m) ja "järvimalmia". Paikka oli tullut esiin kun mökkityömaalle (Maarikantie 206) oli tehty väliaikaista tietä. Löytöpaikka sijaitsee mökkitontin ja Maarikantien välissä. Paikalta kasatusta maasta seulottiin esiin kaksi koristeetonta keramiikanpalaa ja mahdollinen kvartsiesineen katkelma. Kasoissa oli myös järvimalmiksi esiteltyjä ruostehiekkamöykkyjä. Koristeeton karkea keramiikka ei vaikuta kivikautiselta, ennemminkin pronssi- tai rautakautiselta. Maarikantie leikkaa tällä kohdin matalan pienialaisen metsäkumpareen, joka on ainoa rakentamiselta säilynyt kohta notkelmassa. On mahdollista että kumpareella on ollut asuinpaikka, mutta se on suurimmaksi osaksi tuhoutunut ja osittain peitetty täytemaalla. Mahdollisen asuinpaikan laajuutta ei ole määritelty

Maari (Hautapaikat)
Varhaismetallikautinen; Röykkiö sijaitsee pitkänomaisella harjanteella Karhulanjärven ja Haukkajärven välissä. Kohde on matala ehkä hajotettu kiviröykkiö mäen itärinteen reunalla. Se ei sijaitse mäen korkeimmalla paljaalla kohdalla vaan siitä hieman alempana, kuitenkin selvästi mäen päällä. Se ei todennäköisesti liity mäen juurella olevaan metsittyneeseen peltoon, korkeusero on selvä. Röykkiö muodostuu suurehkoista lohkeilleista ja rapautuneista kivistä, joiden päällä on ohut sammal- ja jäkäläkerros. Alla tuntuu olevan kalliopohja. Röykkiö erottuu keskiosiltaan selvästi , mutta sen reunat katoavat heinikkoon. Maanomistaja ilmoitti röykkiöstä. Mäellä ei näkynyt muita kiveyksiä. Kyseessä voi olla hautaröykkiö.

Hottinkoski (Asuinpaikat)
Esihistoriallinen; Mahdollinen asuinpaikka sijaitsee Kymijoen rannassa paikassa, jossa Hovinsaari jakaa Kymijoen kahtia lähellä Kuusankosken rajaa. Paikalla on rantapeltoa, jossa erottuu korkeampi kohta pellon etelälaidalla. Rantapellosta löytyi muutamia epämääräisiä kvartseja pääasiassa pellon korkeimmalta kohdalta. Pellossa oli myös paljon uudempaa löytömateriaalia (luuta, lasia ja tiiltä), joten paikan esihistoriallisuus on kyseenalainen. Myöhempään asutukseen on useita viitteitä. Kartanon eteläpuolinen niemi tunnetaan myös nimellä Vanhankylänpelto. Siellä kasvaa nurmilaukkaa ja kivikasojakin siellä mainitaan olevan. Kohteen kunto, ajoitus ja laajuus on toistaiseksi tuntematon.

Kärmevuori (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kärmevuoren pohjoisrinteessä maantien eteläpuolella on useita kymmeniä "asuinkuopiksi" arveltuja kuoppia yhdessä tai kahdessa korkeuskäyrien suuntaisessa rivissä. Kuoppien koko on 1,5 x 3 m ja syvyys 0,5-0,8 m.
Kuopista on tutkittu yksi. Koekaivauksen perusteella kyseessä voisi olla naurishauta, sotatoimien seurauksena syntynyt jäännös tai pyyntikuoppa. Maannosprofiilin perusteella kuoppa on kaivettu muutaman viimeisen sadan vuoden aikana. Huolimatta ulkoisesta samankaltaisuudestaan kuopilla voi olla eri funktioita.

Jaskala 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on törmän päällä sijaitseva, loivasti itään viettävä hiekansekainen pelto. Löytöjen perusteella paikkaa on arveltu Suomusjärven kulttuurin asuinpaikaksi. Löydöt eivät kuitenkaan liene aitoja kivikautisia esineitä.

Harvajan vuori (Kulkuväylät)
Historiallinen; Harvajanvuorelta on tiettävästi vartioitu merialuetta Japanin ja Venäjän sodan aikana v. 1904–05 venäläisten kasakoiden toimesta. Heillä oli vuoren laella torni, ns. semafur, sekä hirsistä rakennettu vartiotupa. Kohteen tarkastuksen yhteydessä v. 2007 ei Harvajanvuoren laella havaittu kuitenkaan minkäänlaisia jäännöksiä.
Suullisen tiedonannon (Einari Malmi synt. 1892) mukaan Harvajanvuoren Vepsuun päin viettävällä rinteellä olisi muinaishautoja. Kyseiseltä alueelta tunnetaankin Harvajanniemi 1 ja 2:n pronssikautiset röykkiöhautakohteet.

Kyminkartanon alueen kaivannot (Puolustusvarustukset)
Historiallinen;

Vilniemen kartanon pato (Maarakenteet)
Historiallinen; Vilniemen kartanon itäpuolella sijaitseva peltoalue on entinen merenlahti. Lahti padottiin maavallilla ja vesi pumpattiin pois alueelta (milloin?). Patovallin länsiosaan, pumppuamon paikan länsipuolelle on tehty graniittiholvinen silta. Selkeitä patorakenteita ei ole havaittavissa, silta on edelleen käytössä.

Klamila Yrjönharju (Kivirakenteet)
Historiallinen; Klamilan kirkosta noin 200 metriä etelään, pellon ja kuusikon välissä on noin 50 metriä pitkä, hyvin säilynyt kiviaita. Aidan korkeus on 0,4–0,8 metriä. Aita sijaitsee Klamilan vanhalla kylätontilla (Klamila (Kallfierdz by)) ja on siten kylätonttiin kuuluva rakenne. Aita sijaitsee edelleen viljelyksessä olevan pellon pohjoispuolella.

Skippari Ylätalo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Sydänkylän ja Klamilan välissä, Skipparin länsipuolella, pellon ja kuusimetsän rajalla on noin 10 metriä pitkä ja 0,7–0,9 metriä korkea, melko hyvin säilynyt kiviaita (Skippari Kievarila 1000 00 5492). Kiviaidasta noin 90 metriä kaakkoon on 3,5 m x 3 m kokoinen viljelyröykkiö, jonka korkeus on noin 1 metri. Viljelyröykkiö sijaitsee edelleen viljelyksessä olevan pellon itälaidalla.

Skippari Kievarila (Kivirakenteet)
Historiallinen; Sydänkylän ja Klamilan välissä, Skipparin länsipuolella, pellon ja kuusimetsän rajalla on noin 10 metriä pitkä ja 0,7–0,9 metriä korkea, melko hyvin säilynyt kiviaita Kiviaidasta noin 90 metriä kaakkoon on 3,5 m x 3 m kokoinen viljelyröykkiö (Skippari Ylätalo 1000 00 5491), jonka korkeus on noin 1 metri. Kiviaita reunustaa edelleen käytössä olevaa polkua.

Mussalo Etukylä (Kivirakenteet)
Historiallinen; Mussalon Etukylän Kaskimäentien hiilimiilujen dokumentoinnin yhteydessä havaittu kiviaita on 9,7 m pituinen, 1,4 m levyinen ja 50-70 cm korkuinen. Aita on rakennettu pääasiassa lohkokivistä.

Rantatiilitehdas (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Vuodelta 1795 olevaan Suvorovin aikaista Kyminlinnaa esittävään karttaan on merkitty tiilitehdas Kymijoen itäisen Huumanhaaran rantaan. Tehtaasta on käytetty nimeä Insinöörien tiilitehdas, mikä viittaa rakennustyömaan aikaisen insinöörijoukon johtamaan tehtaaseeen.

Niittytiilitehdas (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Uuden Kyminlinnan rakentamisen yhteydessä perustettiin tiilitehdas Hovinsaaren pohjoispuolelle. Tiilitehdas tunnettiin nimellä Niittytiilitehdas. Kyseessä oli suuri avoin kenttä, jolta sekä otettiin savea että tehtiin tiiliä. Niittytiilitehdas perustettiin, koska vanhan Rantatiilitehtaan kapasiteetti ei riittänyt Kyminlinnan rakennustyömaan tarpeisiin.

Skoas (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee kalliosaarekkeella noin 400 m etelään valtatieltä 7. Paikalla on lohkotuista kivistä kasattu nelikulmainen rajamerkki, jonka keskellä on 1,2 m korkea pystykivi. Rajamerkki on nykyisin Haaviston ja Skoasin tilojen rajalla, mutta kyseessä saattaa olla vanhempi rajamerkki. Kiveys jää valtatien 7 uuden linjauksen alle.

Iivarinmäki (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kiviaita sijaitsee lähellä Iivaranmäkeä, kylän peltoaukean pohjoislaidalla. Iivarinmäki on ollut asuttu ainakin 1600-luvulta alkaen. Peltoaukea on merkitty Kuninkaan kartastoon.

Karjolahti (1000007316) (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Saarijärven etelärannalla, Karjolahden suun länsirannalla olevassa niemekkeessä. Paikalla sijaitsevan talon pohjoispuolella avautuvalla terassilla on 16 pyöreää tai soikeaa kuoppaa, joista osa on täytetty roskilla ja romulla. Kuopat ovat halkaisijaltaan 1 - 2 m ja syvyyttä niillä on 30 - 50 cm. Kuoppien ajoitus tai funktio ei ole selvillä.

Ristijärvi (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Ristijärven länsirannalla, n. 300 m järven eteläpäästä luoteeseen jäkälää kasvavalla kallionyppylällä. Kivilatomus on tehty kalliopohjalle viidestä halkaisijaltaan 30-40 cm kivistä. Kyse voi olla rajamerkistä, mutta rakenteen ajoittuminen tai fuktio ei ole tiedossa.

Katajajärvi 4 (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kuopat sijaitsevat Katajajärven itärannalla, 300 m järven eteläpäästä pohjoiseen. Ulkoilureitin vieressä on kaksi n. 3 x 4 m kooltaan olevaa vallillista kuoppaa 10 m päässä toisistaan. Kuopat olivat löydöttömiä. Kuoppien ajoitus ja funktio on tuntematon.

Vuotavanvuori (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Repoveden itärannalla, Vuotavanvuoren luoteispuolella olevan kapean salmen rannalla, Karhusaarta vastapäätä. Kivirakenne on kooltaan noin 1,5 x 1,4 x 0,5 m ja siinä on pystykivi, johon on hakattu mahdollisesti luku 19.

Ratula Vanhala (Hautapaikat)
Historiallinen; Elimäen eteläosassa, peltojen ympäröimällä kumpareella, Ratulan Vanhalan tilan asuinrakennuksen länsipuolella on pitkulaisia painautumia, joita sanotaan "venäläishaudoiksi". Alueelta on löydetty luita. Perimätiedon mukaan alueella olisi ollut kulkutautisairaala.

Raussila Männismäki (Hautapaikat)
Historiallinen; Elimäen eteläosassa sijaitsevalta, peltojen ympäröimältä Männismäki –nimiseltä hiekkaiselta metsäkumpareelta on hiekkaa otettaessa löydetty luita noin hehtaarin alalta. Suurin osa kalmistosta lienee hävitetty hiekanotossa, mutta alueen länsiosassa on vielä pienialaisesti ehjää metsämaastoa jäljellä.

Mussalo Santaniemi (Hautapaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan koko Santaniemen takainen tasainen alue on ollut 1800-luvulla hautausmaana, jossa on ollut hautakappeli ja kivisiä hautamerkkejä. Wahlmanin talon alta (Hiljala) on löydetty kellaria tehtäessä luita 1 m syvyydestä. Santaniemestä on löydetty luita hiekkaa otettaessa. Paikannimi Ristniemi liittynee hautausmaakäyttöön. Nykyisin alue on lähes täyteen rakennettu.

Tyllikivi (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kivi on sileällä rantakalliolla. Kymin uittoyhdistys on 1800-luvulla räjäyttänyt kiven halki ja ottanut osan puomin ankkuriksi.

Palokangas (1000007621) (Hautapaikat)
Historiallinen; Vuonna 1903 on hiekanotossa Palokankaan eteläpäästä löydetty luuranko. Hiekkakuopan vierellä oli vuonna 1968 useita 2 x 1 - 4 m painautumia. Painanteet ovat syntyneet hiekanoton yhteydessä. Läheiseltä pellolta on löydetty hilpari.

Laukkanen (Hautapaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Pyhtään kirkon itäpuolella. Autonkuljettaja Emil Laukkasen tontilta on vuonna 1934 löydetty rakennuksen perustaa kaivettaessa 75 cm syvyydestä kolme luurankoa sekä 1700-luvun kopeekka. Myöhemmin löytyi yksi luuranko 20 cm syvyydestä. Ilmeisesti Pyhtään vanha hautausmaa on ollut nykyistä kirkkomaata laajempi. Kyseinen alue on todennäköisesti tuhoutunut rakentamisen yhteydessä kokonaan, mutta on mahdollista, että tien toisella puolella kirkon aitauksen ja tien väliin jäävän nurmialueen kohdalla on säilynyt vanhaa hautausmaata.
Nykyisin pihamaa on rakennettua aluetta. Kirkon itäpuolella olevan rakennuksen pohjoispääty on rakennuksen vanhempi osa. Eteläosa on rakennettu 1900-luvun jälkipuoliskolla. Mahdollisesti parhaiten säilyneitä maakerroksia sijaitsee rakennuksen pohjoispuolella. Kohteen luonteen ja laajuuden määrittäminen vaatii tarkempia tutkimuksia.

Rahakivi (Hautapaikat)
Historiallinen; Perimätiedon mukaan Uhrikivenä eli Rahakivenä tunnettu kivi räjäytettiin vuonna 1949 navettaa tehtäessä. Samalla löydettiin kiven vierestä kaksi luurankoa. Paikalla ei ole todennäköisesti säilynyt muita hautoja.
Navetta on alkuperäisessä asussaan paikallaan. Asukkaiden mukaan ihmisluuta löydettiin navetan ylisille vievää vetosiltaa tehdessä rakennuksen länsipuolelta. Paikkaan liittyy myös tarina, jonka mukaan kolmen ristin löytäjä löytää myös aarteen. Alueen nykyinen rakennuskanta on peräisin toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta. Navetan rakentaminen on aloitettu noin vuonna 1945 ja peltoja on raivattu 1950-luvulla. Pihapiirissä navetan eteläpuolella moreenimaassa on muutamia matalia kuoppia, joiden funktio ei inventoinnin yhteydessä selvinnyt.
Kohteen luonteen ja laajuuden määrittäminen vaatii lisäselvityksiä.

Hohti (Hautapaikat)
Historiallinen; Hohdin pellon ja Tammelan tilan pihamaan rajalta on löytynyt luita läheltä maan pintaa.

Hattarinkoski (Asuinpaikat)
Ajoittamaton; Kymijoen Hattarinkosken länsirannalla oleva pienialainen tasanne, jonka rinteet viettävät selvästi kohti jokea. Kohde sijaitsee Kymijoen Hattarinkosken länsirannalla. Maasto on pienialaista tasannetta, jonka rinteet viettävät selvästi kohti jokea. Tasanteella on ainakin yksi hiilimiilukuoppa. Tasanteelle kaivetuista koekuopista 15 cm pintahiekan alta todettu tulisijoihin viittaavaa nokimaata ja nyrkinkokoisia nokisia kiviä. Lähettyviltä on löytynyt melko punaista likamaata. Koekuopasta on hiekkamaasta löytynyt pari pientä kvartsi (ei tallessa). Inventoinnissa paikalle tehtiin useita koekuoppia löytämättä mitään selvää merkkiä muinaisjäännöksestä. Maa paikalla on punaista ja hiilipitoista.

Majaniemi (1000007789) (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Korkiakallion länsipuolella, Koivuviidantien länsireunassa, tiellä olevan puomin luoteispuolella. Paikalta löydetty ojaleikkauksesta runsaasti palanutta savea. Monissa paloissa erottuu painanteita. Kyseessä on mahdollisesti valmistuspaikka. Kohde on tuhoutunut todennäköisesti kokonaan yksityistien rakentamisen yhteydessä.

Harjunpää (1000007791) (Työ- ja valmistuspaikat)
Moderni; Kohde sijaitsee Hirvikosken Kaukolan tilalla, Vastilantieltä 200 m luoteeseen. Harjanteen lounaisreunassa on kaksi lounaaseen aukeavaa suorakaiteista ja -seinämäistä kuoppaa (6 x 4 x 2 m) vierekkäin noin metrin päässä toisistaan, reunoissa ja seinämissä erottuu hiilen kappaleita. Kuopat on tulkittu hiilimiiluiksi.

Kultaanmäki (Maarakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Hurukselantien pohjoispuolella. Paikan pohjoispuolella kulkee Kultaankoskelle vievä paikallistie, josta erkanee kaakkoon lähtevä Suljennonsuolle vievä pikkutie. Tien molemmilla puolilla on mäntykangasta ja länsipuolella on hyvin kapea etelään laskeva niemeke. Niemekkeen kärjessä on sammalen peittämä painanne, jonka halkaisija on 4,5 m ja syvyys noin 60 cm. Painanteen päältä oli kuljettu metsäkoneella. Kyseessä voi olla pyyntikuoppa tai johonkin historiallisen ajan toimintaan liittyvä kuopanne.

Lakiakangas (1000007966) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Myllykylän itäpuolella noin 2,5 km Vehkjärvestä kaakkoon, Lakiakangas –nimisen hiekkakankaan eteläreunassa. Tien leikkauksesta löytyi yksi kvartsi-iskos, tien koillispuolelle tehdyt koekuopat olivat löydöttömiä. Maaperä on hiekkaa/hiekkamoreenia. Paikka olisi sopiva kivikautiselle asuinpaikalle.

Hakulinkallio (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee aivan Haminan länsirajalla, rautatien pohjoispuolella, Ala-Hakunsuon itäpuolella, suon ja Hakulinkallio –nimisen kalliokohouman välissä. 25 m mpy olevaa terassia leikkaavan hiekkakuopan länsiprofiilista löytyi kvartsi-iskos. Mahdollinen kivikautinen asuinpaikka on ainakin osittain tuhoutunut hiekanotossa.

Koskosojanmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Neuvottoman kylän ja valtatien 7 pohjoispuolella, Koskosojanmäki –nimisen kalliokohouman luoteispuolella ja mäkeä sivuavan Koskosojan pohjoispuolella. Koskosojaan koillisesta laskevan pienen puron pohjoispuolelta, hiekkaiselta tasanteelta on löytynyt kvartsi-iskos. Maanpinnalla on näkyvissä palanutta kiveä, jota on havaittavissa myös aivan puron rannassa olevan pienen hiekanottokuopan leikkauksessa. Paikalta otettua hiekkaa on levitetty alueen läpi kulkevalle metsäautotielle. Maaperä on paikoin voimakkaan punainen, ja siinä esiintyy rautaoksidisaostumia.

Multamäki (1000008347) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; "Hautaraunio" on mainittu sekä Blomqvistin kertomuksessa 1885 ja Rosenin kertomuksessa 1919. Inventoinnissa löytynyt kiveys ei paikanmäärityksen epämääräisyydestä johtuen ole välttämättä sama kiveys. Kiveys on kallioalueen korkeimmalla kohdalla . Se sijaitsee loivassa kallionotkelmassa ja on laaja, matala ja hajanainen.
Vuoden 2007 inventoinnissa etsinnästä huolimatta paikkaa ei löydetty. Koordinaattien osoittamalla paikalla kulkee nykyisin tie.

Vavarnavuori (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Vavarnavuoren eteläsivulla, vanhan Hanskiin vievän tien pohjoispuolella on Raunion tiedon mukaan kivikasoja. Neljä alle 50 cm korkuista ja 6 x 2-3 m kokoista. Kivet ovat pieniä ja pyöreitä. Vuoden 1967 inventoinnissa röykkiöitä ei löydetty.

Kiiskilahti (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Eino Raunion antamien tietojen mukaan Aimo Pohjolan maalla Kiiskilahdessa on etelään viettävässä rinteessä kivilatomus. Latomuksen pitkät sivut ovat 3-3,5 m pitkät ja sen suunta on pohjois-etelä. Latomuksen sisällä on hiekkaa. vuoden 2007 inventoinnissa paikalla havaittiin epämääräistä kivikkoa, jonka muinaisjännösstatus on vähintäänkin kyseenalainen.

Suonpäänvuori (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kiiskilahteen vievän tien pohjoispuolella oleva pieni kivikasa, jossa kivien välissä maatunut noin 2 m hirren jäännös. Paikalla tiedetään olleen venäläinen viestityslaite vartiotupineen.

Suurvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Raunion ilmoituksen mukaan Hämeenkylän Suurvuorella on kiviröykkiö, jossa maatuneen hirren jäännökset. Mahdollinen vartiopaikka.

Koskela (1000008428) (Asuinpaikat)
Ajoittamaton; Koskelan talon päärakennuksen vesijohtotöiden yhteydessä löytyi asuinrakennuksen läheltä noin 50 cm syvyydestä pataa muistuttava hiilikasa, jossa oli palaneita luunkappaleita. Pihalla ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa.

Tupakangas 1 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee aivan valtatien 7 pohjoispuolella, avokalliolla. Röykkiö on rakennettu pienistä rapautuneista kivistä ja se on kooltaan noin 3 x 3 metriä ja noin 0,5 metriä korkea. Röykkiö on maansekainen. Välittömästi sen vieressä on kiintopiste pultattuna kallioon.
Röykkiö, todennäköisesti historiallisen ajan uunin raunio, on tutkittu 2012 moottoritien rakentamisen vuoksi.

Eskola Virsumäki (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Virsumäen pohjoisosassa havupuita kasvavan rinteen juurella. Paikalla on kaksi kellarinpohjaa, joista lounaisempi on rakennettu lohkotuista kivistä kylmämuuraamalla. Sen koko on n. 1,5 x 3 m ja kiviseinän korkeus on n. 1,20 metriä. Kellarin oviaukko on kaakossa ja oven edustalla on maatunut puolikkaasta hirrestä veistetty lankku. Kiveyksen ulkoseinä menee maan sisään. Kellarista n. 5 m koilliseen on toinen osin luhistunut kivetyn kellarinpohja. Sen seinät ovat sisäpuolelta kokonaan sammalen peitossa ja rakenteen reunoilla kasvaa kaksi isoa koivua. Kooltaan kellarit ovat suunnilleen samankokoisia.
Kellarinpohjien ajoittaminen on hankalaa ilman jatkotutkimuksia. Eskolassa on ollut asutusta viimeistään jo 1500-luvulta lähtien (Mattila 1960: 328), mutta aivan rakenteiden lähettyvillä ei näy merkkejä varhaisimmasta asutusvaiheesta. Myöhemmin paikalla on saattanut olla torppa, mihin viittaa kellareiden lounaispuolella metsätien vieressä näkyvä tiilikasa ja nelikulmaisen alueen muodostava nokkospöheikkö, joka voisi merkata vanhan rakennuksen pohjaa. Rakenteet ovatkin todennäköisesti suhteellisen nuoria, mahdollisesti 1800-luvulta.

Myllykylä Meriradiokeskus (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee nykyisessä Metsolan kaupunginosassa meriradiokeskuksen tontilla. Aikaisemmin paikalla on ollut Myllykylä, joka näkyy vielä Kuninkaan kartastossa Suomesta (1776–1805). Kylän on arveltu hävinneen 1800-luvulla.
Meriradiokeskus sijaitsee vanhalla tontilla Kymijoen varrella. Paikka on rehevöitynyt rannan puolelta. Keskuksen lounaispuolella on vanhan puutarhan takana tasainen multapitoinen alue, jota reunustaa kolme pienempää peltorauniota ja yksi isompi maakiven varaan tehty kiviröykkiö. Kiveykset ovat sammalen ja muun kasvillisuuden peitossa. Paikalla kasvaa vanhoja omenapuita. Kyseessä saattaa olla Myllykylän asutukseen liittyviä rakenteita. Kasvillisuuden alla saattaa olla myös muita rakenteita.

Klåsarö Välisaari 4 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Välisaaren luoteisosassa luonnonsuojelualueella lehtimetsässä. Alueen aluskasvillisuus on vähäistä ja tämän vuoksi paikalla on havaittavissa runsaasti kuonaa sekä palanutta savea ja hiilenpaloja. Näitä on erityisesti alueen keskellä olevan sähköpylvään lähellä, mutta varsinkin kuonaa esiintyy myös laajemmalla alueella. Sähköpylvään vieressä on useita kiviä ja kyseessä saattaa olla rikkoontunut kivirakenne.
Saarelta löytynyt kuona saattaa olla raudanvalmistuksessa syntynyttä. Myös paikan sijainti vedenläheisyydessä sopisi kyseiseen toimintaan, mutta ilman lisätutkimuksia kohteen ikää ja käyttötarkoitusta ei voida määritellä. Myös mahdollisten rakenteiden säilyneisyyttä ei voida arvioida ilman tarkempia tutkimuksia.

Purola Alakylä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Alakyläntien mutkan pohjoispuolella. Paikalla on noin 10 x 30 m kokoisen kivijalan raunio. Rakenteesta on jäljellä yli metrin korkuiset pohjois- ja itäseinät sekä kaakkoiskulma, jota on todennäköisesti vahvistettu myöhemmin rautatangoilla ja laastilla. Muualla ei laastia esiinny. Pitkällä pohjoisseinällä on kaksi ikkuna-aukkoa ja kaariholvattu sisäänkäyntiaukko. Seinän paksuus on yli metrin. Itäseinä on hieman ohuempi ja siinä on puukehysteinen pienehkö ikkuna. Kivijalan takana varsinaisella piha-alueella on vanha talousrakennus ja uusi päärakennus, jonka kohdalla maata on todennäköisesti muokattu runsaasti.
Kivijalka sijaitsee Vest-Halsaksen tilalla ja Halsas tunnetaan viimeistään 1620-luvulta ratsutilana. Myöhemmin talo menetti varustusoikeutensa ja se pantiin ratsutilan aputilaksi. Vuonna 1742 tilan rakennuksista osa poltettiin ja tuhottiin, jolloin Halsas jäi autioksi. (Oksanen 1991: 217.) Kivijalan rauniota ei voida kuitenkaan liittää suoraan Halsaksen tilaan, sillä Alakylästä ei ole sellaista vanhaa karttaa, jonka avulla Halsas voitaisiin liittää juuri kyseiseen kohtaan. Alueesta on vuoden 1803 metsätalouskartta (MH 238 38M/9) sekä Kuninkaan kartaston kartta vuosilta 1776–1805, mutta niistä ei käy ilmi tilojen tarkat sijainnit. On kuitenkin mahdollista, että Halsaksen vanha tila on sijainnut kivijalan tienoilla, jolloin paikalla on todennäköisesti säilynyt myös sitä vanhempia rakenteita.

Länsikylä Länsmans (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Länsikylän kaakkoisosassa peltojen ympäröimällä matalalla kummulla. Paikalla on äskettäin autioitunut tila, jonka rakennukset ovat 1900-luvun alkupuolelta. päärakennuksen edustalla on muutamia maantasaisia kiviä, jotka saattavat kuulua johonkin aikaisempaan rakennukseen. Piha-alueella on saattanut säilyä myös joitakin muita vanhojen rakenteiden jäännöksiä, paitsi navetan edessä, jossa on saostuskaivo. Länsmansin tilan alkuperäinen päärakennus on kuitenkin todennäköisesti sijainnut hieman ylempänä rinteessä luoteessa. Vuosien 1888 ja 1895 isojakokartan mukaan kyseisellä alueella on kuitenkin ollut jo tonttipaikka.

Moderni; Kymijoen Kokonkosken pohjoisrannalla. Maahan kaivettu 4,5 x 4,5 m kokoinen kuoppa, jolla on syvyyttä 2 m. Kuopan ympärillä on salvottuja hirsiä. Kyseessä on mahdollisesti kellari tai ensimmäisen maailmansodan aikainen suojahuone tai tähystysasema.

Eerikkälä Seppälä (Kivirakenteet)
Historiallinen; Eerikkälän kylätontin itäpuolella, Eerikkälänvuori –nimisen kalliokohouman juurella, pienen kalliopaljastuman reunalla on suhteellisen nuorelta vaikuttava latomus, mahdollisesti rajamerkki. Rakenne on ladottu halkaisijaltaan 30-50 cm olevista luonnonkivistä ja on kooltaan noin 1,5-2 metriä.

Kirkonkylä Lintutorni (Hautapaikat)
Historiallinen; Paikallisen Esko Niskasen mukaan Virolahden kirkonkylän itäpuolella sijaitsevan Kolsin lintutornin eteläpuolella on ”kasakoiden hauta” 1700-luvulta. Paikalta ei ilmeisesti ole konkreettisia havaintoja muinaisjäännöksestä. Kohdetta ei tarkastettu vuoden 2007 inventoinnin yhteydessä.

Kaunissaari Pohjaspää (Hautapaikat)
Historiallinen; Kaunissaaren pohjoispäähän on merkitty vuoden 1777 karttaan hautausmaa. Tiettävästi paikalta on löytynyt aikanaan ortodoksinen kasteristi. Kaunisssaaren tekeillä olevan historiikin kirjoittaja Risto Anttila ilmoitti keväällä 2008, että paikalta on löytynyt paikallisten mukaan useita pääkalloja sekä luita. Huhujen mukaan niitä olisi löytänyt useampi paikallinen asukas ja viimeisimmät luulöydöt olisi tehty noin 10 vuotta sitten mökin rakentamisen yhteydessä. Anttila ei ollut nähnyt itse mainittuja löytöjä.
Kyseessä on todennäköisesti venäläisten hiekkamaalle perustama hautausmaa, joka on saattanut säilyä melko hyvin, sillä alue on säilynyt pääosin rakentamattomana.
Vuoden 1777 kartan perusteella paikannetun hautausmaan alueelle ja sen läheisyyteen tehtiin vuoden 2017 inventoinnissa koekuoppia, mutta hautauksiin viittaavia merkkejä ei havaittu.

Rasikontie (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Heinlahden pohjoispuolella, Niitynpään peltoaukean länsireunalla olevan soraharjanteen tyvessä, koilliseen, Rasikon pellolle johtavan metsätien kohdalla. Paikalta löytyi yksittäinen kvartsi-iskos hiekkatien pinnasta. Paikalle ei näyttäisi tuodun sepeliä, joten iskos saattaa olla aito. Viereinen mäki on syöty hiekkakuopaksi, maaperä on alueella hienoa hiekkaa ja ympäristö tiheää sekametsää.
Vuoden 2014 inventoinnissa paikalla sijaitsi moottoritietyömaan läjitys- ja varastointialue. Paikalla tarkastettiin tien reunoja ja kohteen koordinaattipisteen ympäristöä. Merkkejä muinaisjäännöksestä ei havaittu. Mahdollisesti paikalla sijainnut kohde on todennäköisesti maankäytön seurauksena tuhoutunut.

Birilsbacken (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Siltakylänjokeen laskevan Myllykylänpuron peltoaukean itälaidalla, Birilsbackenin eteläpuolella olevalla metsäisellä kallioalueella. Paikalla havaittiin kaksi kiviröykkiötä, kaakko-luode -suuntaisen sähkölinjan alla. Läntisempi kiviröykkiöistä on kooltaan noin 3,5 x 2,5 metriä ja korkeudeltaan 1,2 metriä. Se on nelisivuinen ja sijaitsee sähkölinjan alla aivan pylvään vieressä, kalliolla. Mahdollisesti se on vanhan pylvään tukiröykkiö. Kivet ovat kannettavan kokoisia ja jäkälöityneitä. Itäisempi röykkiö on toisella mäenkumpareella ja myös se sijaitsee pylvään luona. Siitä on otettu jonkin verran kiviä pylvään tueksi. Röykkiö on kuitenkin vanhempi kuin nykyinen pylväs. Koska röykköiden funktio ja ajoitus eivät ole täysin selvillä, on kohde luokiteltu mahdolliseksi muinaisjäännökseksi.

Kärrinniitynmutka (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kärrinniitynmutka on peltoalue Helsingin maantien ja Ristinkallion eteläpuolella. Tämän pellon itäpuolella, kallioisella rinteellä havaittiin isoista järkäleistä koottu kiviaita, pituudeltaan noin 55 metriä. Paikalle ei näytä johtavan traktoritietä tms. jota pitkin kivet olisivat paikalle tuotu. Silti kasaus näyttää suhteellisen tuoreelta ja on hyvin todennäköistä, että rakennelma on varsin tuore. Kohde on silti otettu mukaan luetteloon mahdollisena muinaisjäännöksenä, sillä varmuutta sen iästä ei kuitenkaan ole.

Jumalniemi 2 (Taide)
Kivikautinen; Kallion laella olevan siirtolohkareen eteläsivulla on mahdollinen kalliomaalaus tai punamultaläikkä. Siirtolohkare on 2,3 m korkea ja 2,5 x 8 m kokoinen. Mahdollinen maalaus on 1,6 m kallion pinnasta. 25 x 10 cm kokoisella alueella on heikosti erottuva punamultakuvio, jossa on mahdollisesti hahmotettavissa kaksi pientä hirveä. Kohteen tulkinnasta on esitetty eriäviä mielipiteitä.

Kettuvuori 1 (1000014155) (Kivirakenteet)
Moderni; M. Kykyrin raportissa kohde Kettuvuori 1 B. U:n muotoinen kivirakenne, päädyissä kallion päällä olevien isompien kivien väliin ladottu lukuisia pienempiä kiviä ja sivuille riviin muutamia kiviä (yksi laakakivi pystyyn).
Muistuttaa tomtningeja, onkin mahdollisesti sotaväen harjoitusleirien majanpohja.

Kettuvuori 3 (Kivirakenteet)
Moderni; M. Kykyrin raportin kohde Kettuvuori 2. Laakakivi kooltaan 0,7 m x 0,4-0,5 m pystyssä kallionkoloa vasten, päissä pienemmät kivet.
Muutama kymmenen metriä lounaaseen rakenteesta on kalliotasanteella tuulenkaato, jossa kalliosta irronnut laakakivi pystyssä ja sen alla pari pienempää kiveä. Kun puun juuri maatuu, saattaa laatta jäädä pystyyn alla olevien kivien varaan.

Kettuvuori 7 (Kivirakenteet)
Moderni; Ladottu kivirivi matalassa kallionotkelmassa, joka avautuu länteen, ampumaradan suuntaan. Paikalta esteetön näkyvyys ampumaradalle (etäisyys ampumaradan koilliskulman vallista 60 m).

Kettuvuori 4 (Kivirakenteet)
Moderni; Pohjois-etelä -suuntainen kivirivi matalan, kosteikkoon laskevan kalliorinteen yläreunalla. Keskellä yksi suurempi kivenlohkare, reunoilla n. 40 cm läpimittaisia kiviä. Rivin pituus noin 3 m. Kivikerroksia paikoin 2.
Paikalla on kahden kallion välissä sammaleen peittämä tasanne, joka olisi sopiva joukkue- tai puolijoukkueteltan paikaksi. Kivirivi olisi voinut olla teltan liepeiden suojana ja tukena.

Kettuvuori 2 (1000014159) (Kivirakenteet)
Moderni; M. Kykyrin raportin kohde Kettuvuori 1 A. Kolmen kallion päällä olevan maakiven väliin, ja päädyssä myös päälle, ladottu ihmisen pään kokoisia kiviä siten että on muodostunut U:n muotoinen rakenne. Rakenteessa aukko pohjoiskoilliseen ja mahdollisesti pienempi aukko myös idän suuntaan. Sijanti avokalliolla, loivassa alarinteessä olevan louhikon reunassa.
Lienee harjoitusleirin majanpohja, tms.

Huiperinoja (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee pellolla, joka on tien nro 14570 ja Vähä-Kamposen järven välissä. Pellon länsiosassa on metsäsaareke, jossa on ainakin kaksi pientä röykkiötä. Saarekkeen eteläpuolella pelto on nurmella. Saarekkeessa kasvaa lehtipuita.
Saarekkeen itäosassa on kaksi röykkiöitä ja niitä voi olla enemmän, mutta saarekkeeseen kaadetut puut estivät näkyvyyttä. Röykkiö A on itäisempi, se on maakiven viereen kasattu pieni röykkiö aivan saarekkeen kaakkoisosassa. Se on vajaat puoli metriä läpimitaltaan. Röykkiö B on saarekkeen keskellä, läpimitaltaan vähän yli metrin. Se on lehtipuun juuriston kohdalla. Röykkiöt ovat todennäköisesti peltoraunioita ja melko uusia.

Uusitalo (1000015348) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Matala latomus sijaitsee kallion notkossa. Sen koko on noin 4 x 2,5 m. Kivet ovat noin 20 - 40 cm kokoisia.

Kirkonkylä Korsnäs (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Pronssisolki, pronssiesine, rautaesineitä

Mustamaa länsipuoli (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Virolahden vesialueen länsiosassa Mustamaan länsipuolella. Sijaintipaikkatieto on epätarkka.
Puurunkoisen aluksen hylky. Hylystä nostettu ylös pieni tammipyörä (halkaisija noin 10 cm), joka oli tarttunut verkkoon kiinni. Hylkyä ei ole tutkittu tarkemmin. Hylky on löydetty v. 1964-65, ja ilmoitus tehtiin Kymenlaakson maakuntamuseoon. Perimätiedon mukaan Mustamaan saaren länsipuolella on noin 100 vuotta vanha hylky noin 30 metrin syvyydessä. Hylkyä ei ole paikallistettu, minkä vuoksi Kymenlaakson maakuntamuseo suoritti aivan Mustamaan saaren länsipuolella hylyn etsintää kaikuluotaimella ja haraamalla heinä-elokuussa 1994. Kohdetta ei löydetty. Ilmeisesti ko. hylkyilmoituksen olemassaoloa ei tiedetty ennen tutkimusten tekoa, koska hylkyä etsittiin aivan rannan tuntumassa, eikä alueella, jota ilmoitus koskee.

Seura (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Virolahdella Rautalanselän itäosassa Maununpohjasta pohjoiseen Hämeenkylässä lähellä rantaa. Paikkatieto on epätarkka.
Hylyn arvioitu pituus on noin 20 metriä. Alus on ollut tasasaumainen ja sen rakennusmateriaali on mäntyä. Hylystä löytyi tiili, jossa on venäläistä tekstiä ja laastia kyljessä. Jäät ovat ruhjoneet hylkyä, etenkin sen matalassa olevaa osaa.
Hylky ilmoitettiin Museovirastolle 1980-luvulla. Ilmoittaja ei ollut huonon näkyväisyyden takia saanut tarkkaa kuvaa hylystä. Perimätiedon mukaan laivan nimi on ollut Seura. Alus on ollut yhteisomistuksessa ja uponnut kivelle ajon jälkeen. Tyypiltään aluksen sanotaan olleen jaala, väitetään sen myös olleen huvialus. Alus on uponnut 1900- alkupuolella(?). Hylky on lähellä muinaisjäännöstä Hämeenkylän louhokset (nro 1000010781).

Kuutsalo Timperi (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kotkan edustalla Kuutsalo -saaren eteläosan tuntumassa Timperin saaren pohjoisosan länsipuolella rannasta noin 20 metrin päässä.
Hajonneen limisaumaisen puuveneen jäännös, jonka pituus on 9,6 metriä ja leveys noin 6 metriä. Aluksen keula ja perä on tunnistettavissa. Kölilinjalla on jäljellä 14 puutapeilla kiinnitettyä kaarta, joiden vahvuus on noin 12 x 12 cm. Kylkilautojen leveydeksi mitattiin kölin vierestä noin 30 cm.
Kymenlaakson maakuntamuseo tarkasti hylyn 1993 ja teki luonnospiirroksen. Hylkyä ei ole ajoitettu.

Tiutinen 2 (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Tiutisen eteläpuolella
Tiutisen eteläpuolella on ilmoittajan mukaan useita hylkyjä, joilla ilmoittaja ei ole käynyt, vaan hänelle kerrottiin niistä 1980-luvulla.

Martta (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kotkan alueella, Haapasaaren itäpuolella
Mahdollinen purjealuksen hylky.

Salminlahti (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Salminlahdessa Kaarniemen kylän venelaiturin luona
Kaarniemen kylän venelaiturin luota meren pohjasta löytynyt puualuksen pohjatukki. Löytyneen osan pituus n. 2.75m, rakenteeltaan limisaumaisesta aluksesta, laudoituksen leveys ollut n. 30cm, kiiloilla kiinnitettyjä puutappeja jäljellä. Rakennusmateriaali mäntyä(?)

Viikarin matala (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Viikarin matala
Museoviraston Harry Alopaeuksen tekemän muistiinpanon mukaan arkistotiedoissa mainitaan venäläinen tykkijolla, joka on räjähtänyt ja uponnut Viikarin karille ajaneen ruotsalaisen saaristofregatin valtauksen yhteydessä.

Kaunissaari Suurilahti (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kaunissaaren eteläosan lähellä, Suurilahden edustalla lähellä Verkkoniemen kivikkoista itärantaa 3 - 5 metrin syvyydessä.
Paikalla on puurunkoisen aluksen pohja, jonka päällä on tiiliä. Hylkyä sanotaan proomuksi, ja paikalliset muistavat siitä nostetun aikanaan tiiliä ja puutavaraa uusiokäyttöön. Hylyn on ilmoittanut Kymenlaakson maakuntamuseolle Kaunissaaren asukas 1990-luvun lopulla.
Hylky paikannettiin 2019 viistokaiutuksissa (Timo Laaksonen). Irtonaista puutavaraa löytyi Verkkoniemen ja Pitkäniemen väliseltä alueelta noin 17 x 8 metrin laajuiselta alueelta ("hylkykentältä"). Kohdetta ei ole tarkastettu sukeltamalla.

Kuusisen sotilassataman hylky (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kotkan Kuusisen itärannalla, sotilassataman rannassa.
Matalasta rantavedestä noussut esiin hylkypuuta, mm. noin kolme metriä pitkä ilmeisesti männystä veistetty sikokölin osa, jossa pohjatukkien koloukset erottuvat selkeästi ja kiinnityspulttien ruosteiset jäänteet ovat nähtävissä. Nähtävillä oli myös kaaripelkkoja sekä laudankatkelma, jossa naulojen tai tappien reikiä ja joka ilmeisesti oli tammea. Alus on mitä ilmeisemmin tuhoutunut maansiirtotöissä. Hylyn pituus on ollut ainakin 15 metriä.

Kilpisaari 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan ulkosaaristossa Haapasaaresta kaakkoon, 2,35 km Eteläkarista kaakkoon ja Kilpisaaren länsipäästä 3,6 km etelään noin 57 metrin syvyydessä. Pohja on mutaa.
Paikalla on puurunkoisen kaksimastoisen aluksen hylky (mahdollisesti priki), jonka pituus on noin 30 metriä, leveys noin 9 metriä ja korkeus pohjasta 3 - 4 metriä. Molemmat mastot kaatuneena vasemmalle ja keulamasto katkenneena pohjassa keulan edessä. Kansilaudoitus ja muut kansirakenteet ovat suurelta osin ehjiä.
Hylky paikannettiin Merenkulkulaitoksen tekemissä kartoituksissa 2001.

Kantasatama Kotkanlahti (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Sijaintipaikka on Kotkansaaren pohjoisosan itäpuolella Kantasatamassa, Tiutisen saaren ja 10 metrin väylän länsipuolella.
Paikalla on näkynyt viistokaikuluotauskuvassa puurakenteisen hylyn jäänteiden keskittymä noin 10 x 7 metrin alueella. Havainto tehtiin 2006, kun Loxus Technologies Oy kartoitti meren pohjaa Kotkan Sataman tilauksesta.

Kilpisaari 2 (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Kotkan Haapasaaresta itään olevan Kilpisaaren länsirannalla noin 10 metrin syvyydessä. Paikkatieto on epäselvä.
Mahdollinen hylky. Suomen merimuseon vanhassa hylkyluettelossa (tekoaika ei tiedossa) mainitaan hylky Kotkan Kilpisaaren luona koordinaatteineen, jotka kkj-systeemissä sijoittavat kohteen Kilpisaaren länsirannan luo. Tekstissä hylyn oletetaan olevan hinaaja Puhos, joka upposi 1969. Hylyt.netissä Puhos sijoitetaan kuitenkin tästä itäänpäin olevan Koivuluodon luo, johon on myös merikartassa merkitty hylky.
Suomen meriarkeologinen seura ry yritti paikantaa hylkyä 2023. Hylkyä ei havaittu.

Hevossalmen kalastuslaite (Työ- ja valmistuspaikat)
Ei määritelty; Kalastuslaite sijaitsee Mussalon pohjoisosassa Hevossalmen itärannalla.
Matalassa salmessa oleva pohjaan juntatuista pystyseipäistä ja liisteista muodostuva kalastuslaite, jonka kokonaishalkaisija on useita kymmeniä metrejä, mahdollisesti jopa sata metriä. Osa rakenteista näkyy pinnan päälle, osa on pinnan alla. Lukuisat liisteet ovat ajan mittaan irronneet pohjasta jäiden vaikutuksesta ja ajautuneet pois. Pisimmät liisteet ovat noin 50 cm:n pituisia. Liisteiden leveys vaihtelee kahdesta kuuteen cm:iin, ja liisteiden alaosa on viistottu teräväksi.

Majakartti lounaispuoli (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Sijaintipaikka on Haapasaaresta itään Itäisen Suomenlahden kansallispuiston alueella. Lähin saari on Majakartti 2,5 km päässä hylystä koilliseen.
Pohjakartoituksien yhteydessä löytynyt noin 60 metriä pitkä ja noin neljän metrin korkeuteen pohjasta nouseva hylky. Hylyn rakennetta ja ajoitusta ei tunneta.

Langinkoski eteläpuoli (Kivirakenteet)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Langinkosken eteläpuolella ja Kortetsaaren itäpuolella Kotkan meriradioaseman edustalla muutaman kymmenen metrin päässä rannasta parin metrin syvyydessä.
Paikalla on noin 1 x 1 x 1,5 metrin kokoinen arkkumainen rakenne. Rakennetta on ilmeisesti yritetty nostaa ja se on nostoyrityksen seurauksena hieman irronnut pohjasta. Rakenteen käyttötarkoitus ei ole tiedossa.
Lähiympäristössä ollut erilaista ihmistoimintaa. Mm. keisarillisen kalamajan laituri sijaitsee noin 250 metriä pohjoiseen. Langinkoski on ollut vilkas lohenkalastuspaikka. Meriradion tontilta on löytynyt 1940-50-luvuilla mm. ihmisen luita, tykinkuulia ja piikkipäinen kirves.

Rankinvuori (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen;

Myllylahti 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllynpaikka (Enqvist 2006).

Myllylahti 2 (1000018561) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllynpaikka (Enqvist 2006).

Summa krouvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen krouvin paikka. Summan sillan kupeeseen rakennettiin krouvi, kun Suuren Pohjan sodan jälkeen 1700-luvulla maaliikenteen ja rantatien merkitys kasvoi. Krouvin pito oli kartanon oikeuksia. (Enqvist 2006.)

Notkola (1000018565) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllyn paikka (Enqvist 2006).

Tommila (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllyn paikka (Enqvist 2006).

Koski (1000018581) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllyn paikka (Enqvist 2006).

Vanha-Luoma (Työ- ja valmistuspaikat)

Myllykylä Sahakoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllyn (sahamyllyn) paikka (Enqvist 2006).

Tillinmäki (Työ- ja valmistuspaikat)

Yläkoski (Työ- ja valmistuspaikat)

Hanskinlahti (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Löytöpaikka on Virolahden Hanskinkylässä sijaitsevan mökin rannassa. Sijaintipaikasta ei ole tiedossa tarkkoja koordinaatteja.
Löytöön kuuluu neljä keramiikkaruukun palaa, joiden ajoitus on epäselvä. Ne eivät kuitenkaan ole 1700-lukua vanhempaa. Paikalla on ollut kivilouhostoimintaa ja aluetta on käytetty luonnonsatamana.
Ruukunpalat ovat Museoviraston Suomen merimuseon kokoelmissa.

Alastalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Siikajärven pohjoisrannalla Ritaniementien pohjoispuolella Alastalon pellolla. Löytöalueita on kaksi, ks alakohteet:
1. Alastalon itäpuolelta kynnetyn pellon kaakkoisnurkasta löytyi palanutta luuta, kvartsi-iskos ja sinisen lasimassahelmen puolikas matalalta hiekkaiselta harjanteelta.
2. Pellon länsipäädystä Alastalon päärakennuksen pohjoispuolelta löytyi piitä, sinisen lasimassahelmen puolikas ja keraamisen esineen katkelma.
Kynnöspelloilta ei havaittu selkeitä merkkejä asuinpaikasta ja löydöt ovat todennäköisesti päätyneet peltoon viereisiltä kylätonteilta lannan tai muun vastaavan mukana.

Salonsaari Perätalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Niskajärven Länsireunalla Salonsaaressa. Löytöjä tehtiin kolmelta peltoalueelta, ks alakohteet:
Löytöalue 1 sijaitsee Perätalon tilan länsipuolella, pellossa navetan ja rannan välissä. Paikalta löydettiin pala harmaata piitä ja hioimen/hiotun kiviesineen katkelma (?).
Löytöalue 2 sijaitsee Perätalon etelän puoleisella peltoalueella. Sieltä löydettiin fajanssia, liitupiipun paloja (varsi ja 1700-luvun loppupuolen piipun pesän katkelma, jossa yksi kokonainen ruotsin kruunun kuva ja merkkejä kahdesta muusta kruunusta - valtakunnanvaakunapiippu) ja mustasta lasista tehty korunappi.
Löytöalue 3 sijaitsee Perätalon talon pohjoispuolen pellon reunaosasta, vanhan päärakennuksen (?) pohjoispuolella. Paikalta löydettiin nuorta (1800-lukua?) punasavikeramiikkaa.

Muorinranta (Taide)
Historiallinen; Hakkaus sijaitsee Siikaniemen Muorinniemessä venerannassa rantatörmällä. Suureen kiveen on hakattu risti ja vuosiluku "1739”. Hakkaus on maalattu valkoiseksi, joten se näkyy selvästi. Hakkauksen historia ei ole tiedossa.

Karhunsalmi 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkanlahden pohjoisosassa Halla-saaren pohjoisosan lähellä Karhunsalmessa. Etäisyys Halla-saaren rantaan on noin 60 -70 metriä. Veden syvyys on yli 10 metriä.
Paikalla havaittiin viistokaikuluotauksessa 1999 aluksen hylky, jonka runko on ainakin osittain ehjä. Kohteen pituus on noin 17 metriä ja leveys noin 4,5 metriä.
Suomenlahden merivartioston sukeltajat sukelsivat kohteella erittäin huonossa näkyväisyydessä vuonna 2000. Käynnin aikana voitiin todeta vain, että hylky on puurunkoinen.

Varissaari länsipuoli (Alusten hylyt)
Tuntematon ajoitus; Sijaintipaikka on Kotkansaaren eteläosan itäpuolella, Puistolan edustalla Varissaaresta länteen, 4,7 metrin väylän länsipuolella.
Sukeltaja Kalevi Lindström ilmoitti Kymenlaakson maakuntamuseolle 1997, että kalastajat kertovat verkkojen tarttuvan paikalla kiinni. Lindström toi museolle puisen kaaren, jonka sanoi olevan peräisin hylystä (kaarta ei ole enää 2012 tallella). Paikalla on oletettu olevan jokin isompi rakenne, koska kalaverkkoja on jouduttu irrottamaan voimakkaasti repimällä.
Varissaaren länsipuoli ja etenkin ilmoitettu kohta tarkastettiin viistokaikuluotaamalla vuoden 2013 inventoinnissa, mutta mitään muinaisjäännökseen viittaavaa ei löytynyt.

Muurikkala 1 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde, autioitunut tonttimaa, on paikannettu karttaselvityksen perusteella.
Kohde tarkastettiin vuonna 2023. Paikalla on runsaasti pellolta koottuja isoja kiviä ja runsas aluskasvillisuus. Maastossa ei havaittu rakenteita.

Muurikkala 2 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde, autioitunut tonttimaa, on paikannettu karttaselvityksen perusteella. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Muurikkala 4 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde, autioitunut tonttimaa, on paikannettu karttaselvityksen perusteella. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Raakinsaari (Alusten hylyt)
Tuntematon ajoitus; Sijaintipaikka on Raakinsaaren kaakkoiskärjestä 200 metriä Tammion suuntaan. Syvyys on noin 17 metriä. Etäisyys ns. Aarholman hylystä (id. 1082) on noin 500 metriä (itään).
Paikalla on puurunkoisen aluksen noin 15 metriä pitkä hylky. Aluksesta on jäljellä pohjaosa, joka on hautautunut merenpohjaan siten, että kaarien päitä on näkyvissä.
Hylky on löytynyt 1990-luvulla.

Klåsarö (Asuinpaikat)
Historiallinen; Klåsarössä oli yksi veronmaksaja 1540-luvulla.
Kylä on paikannettu Lars Forsselin vuonna 1692 laatimalta kartalta.
Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa ja sitä ei ole rajattu.

Pirkköyri (Taide)
Historiallinen; Hakkaukset sijaitsevat Pirkköyrin saaren länsirannan silokalliossa itäisen Suomenlahden rannalla. Noin 50 x 3 metrin alalla on lukuisia hakkauksia, mm. nimiä, vuosilukuja, joista muutamat on kehystetty sydän- tai vaakunakuvioin. Hakkausjälki on hyvin kapea ja matala, mistä johtuen hakkauksia on vaikea erottaa.
Hakkaukset ajoittuvat 1900-luvulle ja sitä nuorempaan aikaan.

Piifeltinsalmi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikautinen asuinpaikka Haukkavuoren ja Piifeltisalmen välissä, vajaat 100 metriä salmesta pohjoiseen ja vajaat 600 metriä Haukkavuoren laelta etelään.
Keramiikan palat (varhaiskampakeramiikkaa) löytyivät ison kiven vierestä, sen lounaisnurkasta. Tarkastamaton kohde.

Pöljöntienvarsi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kivikehä sijaitsee Valkealan Sorsalan Keskitalon tilan alueella, noin 1,1 km Sorsalan tiehaarasta Pöljöön päin ja 150 m Pöljälän tiestä itään. Paikka on loivasti itään viettävää sammalpohjaista kuusikkorinnettä.
Halkaisijaltaan 3,2 metrin laajuinen kivikehä on rakennettu niin, että sen yläpinta muodostaa vaakasuoran, tasaisen pinnan. Eteläreunassa on isompia kiviä, osittain kahdessa kerroksessa ja pohjoisreuna taas on ladottu pienemmistä kivistä. Kivikehän sisäpuoli on täytetty rapakivisoralla.
Kyseessä saattaa olla kaskiviljelyyn liittyvä rakennelma, mahdollinen aumanpohja.

Jumalniemi 3 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pohjois-eteläsuuntainen, pääasiassa lohkokivistä kylmämuurattu kivirakenne, jonka funktio on tuntematon. Rakenne sijaitsee Kyminkartanossa, Jumalniemen alueella, voimakkaasti länteen viettävässä metsää kasvavassa rinteessä. Huumanpohja, johon Kymijoen Huumanhaara laskee, sijaitsee noin 150 m etäisyydellä lännessä. Kohteen pohjois- ja itäpuoli ovat viljeltyä peltoaluetta.
Pohja-alaltaan suorakaiteinen rakenne (14,3 x 3,9 m, korkeus 1,6 – 2,5 m) on koottu suorakaiteen muotoisista lohkokivistä (70–130 cm x 45–80 cm). Siinä on 3–5 kivikertaa päällekkäin ja sen päällystä muodostuu yhden tiilikerran paksuisesta tiililadelmasta. Rakenteessa käytetty tiili on kooltaan 6,5 x 13 x 27 cm.
Rakenteen kivissä on havaittavissa halkaisijaltaan 2,5–3 cm kokoisia porausreikiä ja rakenteen isompien kivien väliset saumat on täytetty pienillä (max. 10 x 15 x 5 cm) kiilakivillä. Kivirakenteen pohjoispään itäsivustaan on käytetty jonkin verran myös työstämätöntä maakiveä.
Rakenteen pohjoispää on hieman rauennut, mutta muutoin se on säilynyt hyvässä kunnossa.
Todennäköisesti rakenne liittyy ajallisesti aikaisintaan 1800-luvun loppuvuosikymmeniin, joilloin Julmalniemeä ryhdyttiin asuttamaan ja alueelle perustettiin saha.

Mussalo Hevossalmi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Pystypuiden ja liisteiden muodostama kalastuslaite Mussalon Hevossalmessa.
Laite muodostuu halkaisijaltaan pyöreistä pystyseipäistä ja niiden välisistä liisteistä. Arviolta noin 40 x 30 metrin laajuinen rakenne on juntattu pohjasaveen. Pisimmät rakennepuut ulottuvat hieman vedenpinnan yläpuolelle. Kalastuslaitteen ikää ei tiedetä, mutta se on joka tapauksessa 1930-lukua vanhempi.
Jäät ovat rikkoneet rakennetta vuosien saatossa.

Salmento Huutokuhmu (Taide)
Tuntematon ajoitus; Mahdollinen kalliomaalaus Salmennon, kapean, noin kaksi kilometriä pitkän luoteis-kaakko suuntaisen järven länsirannalla. 30 x 15 sentin laajuinen punavärialue on vedenpinnasta noin kahden metrin korkeudella. Sen edessä on kahden ihmisen seisottava kivi. Maalauksen alareuna on puolitoista metriä kiven pinnasta. Salmennon rannalla olevassa, suoraan veteen putoavassa seinämässä.
Salmento on luoteiskulmasta yhteydessä suurempaan Hangasjärveen. Se laskee kahta kautta Väliväylään: Hangasjokea pitkin Vääntäjän virtaan ja Matalajärven kautta Pasinjokea pitkin Tirvalle.
Tarkastamaton kohde.

Huruksela Martinkoski (Taide)
Tuntematon ajoitus; Kivi, johon hakkaukset on tehty, sijaitsee Kymijoen rannassa, Martinkosken alueella veden rajassa. Aivan veden rajaan johtaa hiekkatie (Martinkoskentie), jonka W-puolella kivi sijaitsee.
Hakkaukset on tehty punagraniittilohkareeseen, joka on pituudeltaan 3 m, leveydeltään 2 m ja korkeudeltaan 1,4 m. Kivi sijaitsee suunnassa NE-SW ja sen yläpinta, jossa hakkaukset ovat, on tasainen. Hakkaukset on tehty kiven joen puoleiselle (SW-) reunalle. Hakkaukset ovat numerohakkaus (5:3) ja kreikkalaista isoa Fii merkkiä muistuttava merkki, mutta siitä puuttuu ympyräkehän alareunasta alaspäin lähtevä lyhyt pystyviivan pätkä.
Kohteen täsmällinen ajoitus on vaikeaa, mutta ainakaan numerohakkaus lienee tuskin 1900-lukua vanhempi.

Kortehsaarennonmäki 1 (Myllykoski) (Kivirakenteet)
Tuntematon ajoitus; Kivirakenteet sijaitsevat Kortehsaarennonmäen itäreunan kalliopaljastuman tuntumassa. Mäki sijaitsee n. 1 km päässä sen länsipuolella kulkevasta Kotkan ja Mikkelin välisestä VT 15:stä. Alue on avokallioaluetta.
Kivirakenne 1 oli pohja-alaltaan neliönmuotoinen (maa)kellari, johon johti kapea "käytävä". Kellaritilan sisämitat olivat 2x2 m ja siihen liittyvän käytäväosan leveys 0,8 m ja pituus 2,4 m. Kellari oli rakennettu suuntaan NE-SW ja sen suuaukko sijaitsi rakenteen S-päässä. Kellari oli kylmämuurattu ja sen seinät oli ladottu punagraniittisista kivistä, joiden koko vaihteli 15x30-40x50 cm. Kivet olivat pyöreäpintaisia tai karkeasti lohkottuja ja aseteltu rakenteen seiniksi niin, että kivien tasainen pinta oli huonetilaan päin. Kivirakenteen oviaukon/käytävän N-seinämä oli osittain rauennut.
Kivirakenne 2 oli "kellarimainen", maahan kaivettu kuoppa, josta puuttui varsinainen kellarin sisätilaan vievä oviaukko. Pohja-alaltaan 2x1,5 m kokoinen, N-S -suuntainen kuoppa oli vuorattu kaikilta sivuiltaan punagraniittisilla kivillä, joiden koko vaihteli pääosin välillä 20x20-40x30 cm. Kylmämuurattuun rakenteeseen käytetyt kivet olivat suurimmaksi osaksi pyöreäpintaisia maakiviä. Kivetyn kellari(?)kuopan W-seinämä oli osittain rauennut.
Kohteiden täsmällinen ajoittaminen on vaikeaa. Kohteet ovat todennäköisimmin yhdistettävissä alueen asutus- ja viljelyhistoriaan.

Kortehsaarennonmmäki 2 (Myllykoski) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kortehsaarennonmäen länsireunalla kalliomaastossa. Mäki sijaitsee noin kilometrin päässä sen länsipuolella kulkevasta Kotkan ja Mikkelin välisestä VT 15:stä. Alue on Kortehsaarennonmäen avokallioaluetta.
Ampumasuoja on ladottu kallion ja maakivien väliin yhden kiven leveydeksi luode-kaakko. Pituudeltaan kylmämuurattu kivirakenne on 2 m, leveydeltään 30-40 cm ja korkeudeltaan 60 cm. Rakenteessa, joka on osittain rikkoutunut ja rauennut länteen päin, on 1-3 kivikertaa. Rakenteeseen käytetyt kivet ovat leveydeltään 30-40 x 20-40 x 15-30 cm. Käytetty kivimateriaali on punagraniittista lohkokiveä.
Kohteen lähistöllä samalla kallioalueella ampumasuojasta n. 120 m pohjoiseen kalliopaljastuman juuressa sijaitsee puoliluolamainen onkalo, jonka edustalla on kivistä koottu nuotio (N 6739658 E 490883 Z 52-53 m mpy).
Ampumasuojan ikää on vaikea arvioida.

Kuusela (1000027298) (Puurakenteet)
Historiallinen; Puinen kaivo sijaitsee koilliseen laskevan peltorinteen alavimmalla kohdalla, joka on edelleen hyvin kostea. Kaivo on täyttynyt peltomaalla, mutta sen kooksi on arvioitu noin 2 x 2m. Rakenteita on mahdollisesti säilynyt savisessa ja kosteassa maassa. Kaivo on tehty alun perin lähteeseen, mahdollisesti jo ennen kuin alue on raivattu pelloksi. Kaivo on ollut käytössä vielä 1900-luvun alkupuoliskolla, jolloin sitä on käytetty maidon säilytykseen. Tuolloin puukaivossa on ollut kotamainen katos.
Kohteen sijainti merkitty peltoon paalulla.

Vuohijärvi Okansaari (Kivirakenteet)
Tuntematon ajoitus; Kouvolan Vuohijärven Okansaaren itäpuolella, Tynnyrisaaren ja Okansaaren välisessä matalahkossa salmessa sijaitsee laakea, pyöreähkö kiviröykkiö noin 25 metrin etäisyydellä rannasta. Syvyyttä kohteella on 0,5-2 metriä. Pohja on hiekkaa ja soraa.
Röykkiön halkaisija on noin 7,5 metriä ja korkeus noin metrin. Jäät ovat todennäköisesti tasanneet sen keskikohtaa. Röykkiön reunoilla on nurkkakivinä isompia kiviä.
Kiviröykkiön alkuperästä ei ole tietoa, mutta maanomistajan mukaan se on ollut paikallaan ainakin 1950-luvulta lähtien. Kohde tarkastettiin loppukesästä vuonna 2014.

Osolahdentie (Raaka-aineen hankintapaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Osolahdentien ja Varkahontien risteyksestä noin 100 m koilliseen, kallionnyppylän juurella ja ison maakiven pohjoispuolella. Paikalta on löytynyt tuulenkaadosta runsaasti kvartsia. Paikalla kulkee kvartsisuoni ja myös alueelle tehdystä koekuopasta löytyi runsaasti kvartsinpaloja. Alueella on luultavasti pienialainen kvartsin hankintapaikka.

Suuri Rantatie Suosillanmäki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Haminan keskustasta Salmensilla jälkeen etelään kääntyvä ja kohti Summan kartanoa vievä Vanhan Viipurintien (alkuosa nimellä Salmenvirrantie) noudattelee Suuren rantatien linjaa. Vanha Viipurintie päättyy Haminan ohitttavan moottoritien E18 liittymään. Noin 350 metriä moottoritien liittymästä itään Vanha Viipurintie ylittää kapean suoalueen, jonka länsireunalla on Suosillanmäki-niminen kohouma. Vuoden 1885 Senaatin kartaston kartassa [Hamina] X 41 kohtaan on merkitty pieni silta (ks. liitteet). Alasuon ja Yläsuon kapeimmalta kohdalta ylittävällä tielinjalla voi nykyisten tiekerrostumien alla olla säilyneenä eri ikäisiin suosiltoihin liittyviä puurakenteita.

Suuri Rantatie Teirisuo (Kulkuväylät)
Historiallinen; Museotienä yhä käytössä oleva Suuren Rantatien linja sivuaa Teirisuon eteläosaa. Tienpohjassa on mahdollisesti säilyneenä puurakenteita noin 100 metrin matkalla. Kosteikko on merkitty myös Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 43).

Suuri Rantatie Semppelinmäki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Museotienä (mt3513) yhä käytössä olevan Suuren Rantatien linja kulkee Semppelinmäen eteläpuolella pienen kosteikon yli. Tienpohjassa on mahdollisesti säilyneenä suosiltaan tai tukirakenteisiin kuuluvia jäännöksiä noin 55 metrin matkalta.

Suuri Rantatie Sutinvuori (Kulkuväylät)
Historiallinen; Museotienä (mt3513) yhä käytössä olevan Suuren Rantatien linja ylittää pienen kosteikkoalueen Sutinvuoren koillispuolella lähellä Virolahden ja Haminan rajaa. Tienpohjassa on mahdollisesti säilyneenä suosiltaan tai tukirakenteisiin liittyviä jäännöksiä noin 40 metrin matkalla.
Kosteikkoa ei ole merkitty tien eteläpuolelle Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 42) vuodelta 1885.

Suuri Rantatie Degerberget (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa pienen suon yli. Senaatin kartaston vuoden 1875 kartassa [Pyhtää] (X 38) suota on tien molemmin puolin. Suon kohdalle ei ole merkitty siltaa tms. rakennetta. Nykykartan mukaan tie ylittää suon noin 60-70 metrin matkalta. Suosiltaan tai muihin tukirakenteisiin liittyviä jäännöksiä voi olla säilyneenä kosteikon kohdalla.

Suuri Rantatie Råbacksmossen (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa pienen suon yli. Senaatin kartastossa vuoden 1875 kartassa [Pyhtää] (X 38) suota ei enää ole merkitty, mutta uusimmissa kartoissa (MML 2015) suota on tien molemmin puolin noin 150 metrin matkalta. Alueella saattaa olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Råbacken (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa pienen suoalueen yli. Myös Senaatin kartastossa kartassa vuodelta 1875 [Pyhtää] (X 38) tie ylittää kahden mäen välisen suon. Uusimmissa kartoissa suoalueen koillispuolisen mäen nimenä on Råbacken. Suota on mäkien välisessä notkelmassa tien molemmin puolin noin 40 metrin matkalla. Alueella saattaa olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Länsikyläntie 340 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa pienen suon yli. Myös Senaatin kartastossa kartassa vuodelta 1875 [Pyhtää] (X 38) tie ylittää mäkialueen laella pienessä notkelmassa olevan suon. Uusimmissa kartoissa tätä mäkialuetta ei ole nimetty. Suon ylittävän tien osa on 50 metrin pituinen. Alueella saattaa olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Länsikyläntie 310 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa pienen suon yli. Myös Senaatin kartastossa kartassa vuodelta 1875 [Pyhtää] (X 38) tie ylittää mäkialueen laella olevan suon. Uusimmissa kartoissa tällä kohdalla ei enää ole suota tai kosteikkoa merkittynä, mutta alueella saattaa olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Majakorpi (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan Korkiaharjun itäpuolisen laajan suoalueen yli. Myös Senaatin kartastossa kartassa vuodelta 1875 [Pyhtää] (IX 38) tie ylittää jo osittain kuivatun suon. Uusimmissa kartoissa tällä kohdalla on pääosin ojittamalla kuivattu Lokoskärri/Blokuskärret–niminen suoalue. Suuren Rantatien linja on ylittänyt suon arviolta peräti 400 metrin matkalta. Koordinaattien P: 6706878, I: 478279 kohdalle on merkitty pieni silta puron yli vuoden 1875 karttaan. Alueella saattaa olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Mömossen (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 48b, ruutu 16/XXII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan Korkiaharjun länsipuolisen laajan suoalueen kapeimman kohdan yli. Myös Senaatin kartastossa kartassa vuodelta 1875 [Pyhtää] (IX 38) tie ylittää tällä kohtaa suon silmäkkeen. Uusimmissa kartoissa suoalue on tien pohjoispuolella kuivattu tonttimaaksi, mutta tien eteläpuolella suo yltää tielinjalle. Suuren Rantatien linja kulkee suon yli noin 150 metriä. Alueella on mahdollisesti säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.
Paikka tarkastettiin vuoden 2019 inventoinnin yhteydessä. Tien etelälaita on vetistä suota, jossa hyvinkin voi olla säilyneenä tien rakenteisiin liittyviä jäännöksiä. Nykyinen tie on noin kaksi metriä suon pintaa korkeammalla ja tien etelänpuoleinen luiska on noin neljä metriä leveä. Luiskan ja suon rajalle yritettiin kaivaa koekuoppaa, mikä osoittautui mahdottomaksi paikan vetisyyden vuoksi: kaivettu kuoppa täyttyi heti kaivamisen jälkeen vedellä.
Paikkaa on inventoinnin jälkeenkin syytä pitää mahdollisena muinaisjäännöksenä.

Suuri Rantatie Villströmsbacken (Kulkuväylät)
Historiallinen; Ainoastaan nykyisessä kartassa Suuren Rantatien linja ylittää soistuneen kohdan kahden mäen välissä. Suoalueen ylittävän kohdan pituus on noin 50 metriä. Senaatin kartaston kartassa vuodelta 1875 suota ei ole merkitty, ellei sitten poikkeuksellisesti valkoisella (suoniitty?). Suon itäpuolella on peltoaukea ja rakennus. Alueella saattaa tästä huolimatta olla säilyneenä suosillan tai muiden tukirakenteiden jäännöksiä.

Suuri Rantatie Ojala (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X44) on merkitty Paisillanojan ylittävä kohta muusta tiestä poiketen kavennettuna. Paikalla on saattanut olla silta koko Suuren Rantatien histrorian ajan. Siltarakenteita saattaa olla säilyneenä jäännöksiä nykyisten tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Alapihlaja (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 43) on merkitty punaisella Pihlajanjoen ylittävän sillan kohta. Paikalla on mahdollisesti ollut siltarakenne koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan rakenteiden jäännöksiä voi olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Ravijoki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X43) Ravijoen ylittävä Suuren Rantatien kohta on merkitty muusta tielinjasta poikkeavasti kavennuksella. Paikalla saattaa olla säilyneenä siltaan liittyviä jäännöksiä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Uutela (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X42) Vetelänsuonojan ylittävä Suuren Rantatien kohta on merkitty punaisella. Paikalla saattaa olla säilyneenä siltaan liittyviä jäännöksiä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Klamila (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 42) Pyölinjoen ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Grönvik (Kulkuväylät)
Tuntematon ajoitus; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 42) pienen nimettömän puron ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Ojanmaa (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 42) pienen nimettömän puron ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Mäntlahti (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Virolahti] (X 42) Kylänlahteen laskevan Rantajoen ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Ropakko (Kulkuväylät)
Tuntematon ajoitus; Senaatin kartaston karttaan [Vehkalahti] (X 40) pienen nimettömän puron ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Kohta on Helsingintien VT140 ja Mäkelänkankaantien risteyksen koillispuolella omakotitalon takapihalla. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä puron molemmin puolin.

Suuri Rantatie Urpinoja (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Vehkalahti] (X 40) nimettömän Neuvottomanlahteen laskevan puron ylittävässä kohdassa on Suuren Rantatien linjalle merkitty silta. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan.

Suuri Rantatie Ristinkallio 1 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää pienen nimettömän puron. Puro laskee Soininjärvestä kohti länttä. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla. Nykyisin Suuren Rantatien linja kulkee tällä kohtaa nimellä Mokrantie (mt14601).

Suuri Rantatie Ristinkallio 2 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää suuren pelto-ojan. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla. Nykyisin Suuren Rantatien linja on käytössä Mokrantienä (mt14601).

Suuri Rantatie Mokrantie 220 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie sivuaa pientä kosteikkoa. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä Mokrantien uudempien kerrosten alla.

Suuri Rantatie Mokrantie 140 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää suuren pelto-ojan tai puron Mokran tilan länsipuolella. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä Mokrantien uudempien kerrosten alla.

Suuri Rantatie Rajaviepä (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (X 38) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää pienen Rajaviepä-nimisen puron. Puro laskee Västerbybacken kautta Siltakylänjokeen. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien Länsikyläntien (mt3562) kerrosten alla.

Suuri Rantatie Västerbybäcken (Kulkuväylät)
Historiallinen; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 39) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää Västerbybäckenin. Puro laskee Siltakylänjokeen. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Ahvenkosken kartano (Kulkuväylät)
Tuntematon ajoitus; Senaatin kartaston karttaan [Pyhtää] (IX 38) vuodelta 1875 on merkitty silta kohtaan, jossa Suuri Rantatie ylittää Ahvenkoskeen laskevan vaatimattoman puron. Paikalla on mahdollisesti ollut silta koko Suuren Rantatien historian ajan. Sillan jäännöksiä saattaa olla säilyneenä uudempien tiekerrosten alla.

Suuri Rantatie Petäjäsuo (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kuninkaankartastossa Etelä-Suomesta 1776-1805 (lehti 49b, ruutu 16/XXIII) Suuri Rantatie on merkitty kulkemaan tässä kohtaa suon tai kosteikon yli. Senaatin kartastossa vuoden 1875 kartassa [Pyhtää] IX 39 suota on vain tien pohjoispuolella, mutta suon kohdalle on merkitty pieni silta. Suon ylittävän tien osan pituus on noin 120 metriä. Aluetta on muokattu voimakkaasti tietöiden yhteydessä, joten suosiltaan tai muihin rakenteisiin kuuluvat mahdolliset jäännökset ovat voineet tuhoutua ainakin osittain.

Korpiranta 4 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Paikallinen maanviljelijä ja esihistoriaharrasta on löytänyt mailtaan useita kivi- ja kvartsi-esineistä. Maastossa harrastaja osoitti esineiden löytöpaikaksi Virojoen rannalla sijaitsevan peltoalueen, jonka korkeus (35 m mpy) sopii hyvin yhteen lähiseudun kivikautisten asuinpaikkojen kanssa. Kohteen itäpuolella virtaa Virojoki ja länsipuolella kohoaa moreenimäki. Etelä- ja pohjoispuolella maasto laskee selkeästi alempaan asemaan. Kohdetta vastapäätä Virojoen toisella rannalla sijaitsevat kohteet Halkoniitty 1 ja Halkoniitty 2.
Tarkastushetkellä peltoa ei ollut kynnetty eikä selkeitä havaintoja asuinpaikan sijoittumisesta ja rajautumisesta tehty. Kohde olisi syytä tarkistaa paremmissa olosuhteissa.
Korpiranta 4 on osa mahdollisesti mesoliittiseen kivikauteen ajoittuvaa laajempaa asuinpaikka-aluetta, johon kuuluvat myös samassa yhteydessä löydetyt kohteet Korpiranta 1, 2 ja 3. Mesoliittista ajoitusta tukevat asuinpaikkojen korkeustason lisäksi kiviesineistön piirteet, kvartsimateriaalin suuri määrä ja keramiikan puuttuminen löytöaineistosta kokonaan. Virojoen itäpuolella sijaitsevat myös 2007 inventoinnissa löydetyt Halkoniemi 1 ja 2 kivikautiset asuinpaikat.

Mustavuori (1000030886) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mustavuoren pohjoiskoilliseen laskevan rinteen yläosassa, n. 70 m mäen korkeimmasta nyppylästä itään. Mustavuoren alue on sammal- ja jäkäläpeitteistä avokallioaluetta, joka kasvaa pääasiallisesti mäntyä.
Pinnaltaan jäkälöitynyt ja luoteissivustaltaan paksun sammalkerroksen peittämä, alun perin todennäköisesti pystyseinäinen kivirakenne, oli pohja-alaltaan n. neliö ja sen koko oli 3x3 m. Latomalla kivistä ilman sideainetta koottu rakenne oli korkeudeltaan 50-90 cm ja kivikertoja siinä oli 4-5. Latomukseen käytetyt kivet olivat pääosin pyöreäpintaisia luonnonkiviä, joiden halkaisija vaihteli välillä 30-50 cm, mutta rakenteen pohjalla oli isompien päällyskivien alla näkyvissä myös pienempiä, alle 20 cm kooisia pyöreitä kiviä. Latomuksen SW-sivulla oli lisäksi pitkä lohkokivi, joka oli kooltaan 90x20x40 cm. Kivi rajasi rakennetta sen lounaissivustalla. Latomuksen luoteissivustalla sammalpeitteinen latomus vaikutti rajautuvan muutamaan 50-60 cm korkuiseen maakiveen. Kivilatomus oli hieman rauennut N-, NE- ja SW-sivuiltaan ja sen päältä/yläosasta oli poistettu/siirrelty pois kiviä.
Kivilatomus muistuttaa suuresti sekä kooltaan että rakenteeltaan joitain lähialueilta jo aiemmin löytyneitä kivilatomuksia (Pampyölin Kypäräaukian latomukset, mj-rek. id nro 1000008318, kivivarastoja; Linnakallion louhoksen latomukset, mj-rek. id nro 1000003177; Savilahdenvuori 3, mj-rek. id nro 1000027459).

Mattila Koskimies (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1834 karttaan merkitty autioitunut tonttimaa, joka sijaitsee kohteiden Mattila Taari ja Mattila Kirppu välissä nykyisellä peltoalueella. Pellon pinnalle ei ole havaittavissa merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Kirkonkylä (Pappila) Lehtola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1830 isojaonkartassa esiintyvä tonttimaa C on sijainnut Pappilanluotoon vievän tien länsipuolella nykyisellä peltoalueella.
Pellon pinnalle ei ole havaittavissa merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Ravijärvi Piispa (Asuinpaikat)
Piispan vanha tonttimaa on sijainnut Ravijoen länsipuolisen peltoaukean länsireunassa nykyisen Vanhalan tilan pihapiirissä ja eteläpuolella. 1900-luvun alussa toteutetun Ravijoen perkauksen ja Ravijärven laskun yhteydessä myös Piispan tilan itäpuolella sijainnut Pitkäjärvi kuivui.
Suurin osa tonttimaata on yhä rakentamatonta. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Ravijoki Alatalo (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ravijoen vuoden 1723 tiluskartaan on merkitty mielenkiintoinen peltokuvio nimellä Kúllanpelto (mahd. Kylänpelto). Peltotilkkujen ympäröimällä kumpareella on mahdollisesti sijainnut yksi kylän vanhimmista tonttimaista.

Ravijoen mylly (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuoden 1732 tiluskarttaan on merkitty vesimylly muutaman kymmenen metrin päähän Ravijoen ylittävästä Suuren rantatien sillasta etelään.

Pyterlahden krouvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Virolahden kotiseutumuseo on vuonna 1872 rakennettu tyttöjen kansakoulu, jonka on suunnitellut viipurilainen arkkitehti Fredrik Odenvall. Museo sijaitsee Pyterlahden vanhan kestikievarin tontilla. Vuoden 1771 tiluskarttaan merkitty krog eli krouvi on sijainnut Suuren rantatien länsipuolella Pyterlahden hovista noin 270 metriä pohjoiseen. 1800-luvun alkupuoliskolla rakennuskantaa on myös Suuren rantatien itäpuolella tällä kohtaa.
Alueella saattaa olla säilyneenä vanhempien rakennusten jäännöksiä, sillä piha-alue on suurelta osin rakentamatonta. Vinovalovarjosteessa alueella näyttäisi mahdollisesti olevan kivijalkoja.

Vaalimaan mylly (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuosien 1770 ja 1771 mittauksiin perustuvaan isojaonkarttaan vuodelta 1834 on merkitty tälle alueelle vesimylly.

Rautalanselkä 5 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Hellänlahdella Hämeenkylän rannan tuntumassa tasaisella mutapohjalla.
Kohde on puisen purjealuksen hylky, joka on noin 25 metriä pitkä ja 7 metriä leveä. Hylyssä ei ole lastia. Jäljellä on aluksen pohjaosa, jonka keula on terävämuotoinen ja perä tylppä/tasainen. Alus saattaa liittyä alla kuvailtuun historialliseen tapahtumaan, tai on mahdollista että se on hylätty rantaan myöhemmin 1900-luvulla.
Useista Virolahden historiaa käsittelevistä teoksista on luettavissa paikkakunnalla vielä viime vuosisadan lopullakin kiertänyt tieto Krimin sodan aikaisista tuhoista Rautalanselällä Virojoen kylän edustalla. Kesäkuussa (23.6.) 1855 englantilaisten sotajoukkojen höyrykorvetti Magicienne ankkuroitui Rautalanselälle, ja sen miehistöä laskettiin vesille soudettavissa veneissä. Miehet sivelivät lahden pohjukkaan ankkuroituna olevat kiviproomut jollakin aineella ja sytyttivät palamaan. Lähteestä riippuen tiedoissa on pieniä eroavaisuuksia.
Virolahden historia II:ssa kerrotaan tästä tapahtumasta, että 20.6.1855 Rautalanselälle purjehti kaksi fregattia ja yksi höyrylaiva. Ne lähestyivät ensin Pyterlahden louhosta, mutta kääntyivät sitten vastapäiselle rannalle, jossa ne upottivat kolme kivilastissa ollutta laivaa sen jälkeen, kun niistä oli riistetty purjeet (Favorin 1992, 11). Kolme päivää myöhemmin, eli 23. tai 24.6. laivasto tuli Hellänlahden ja Pajulahden edustalle, jonne oli ankkuroituna 27 parkkialusta lastattuna graniitilla, ja poltti kaikki alukset.

Kymijoki Kyminlinna 1 (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoen eteläisessä joenpenkassa Kyminlinnan alueella.
Vuoden 2005 sukellusinventoinnissa alueella havaittiin tiiliä joenpenkassa. Vastapäätä Kymijoen pohjoisrannalla on sijainnut 1800-luvun alussa tiilitehdas.

Kymijoki Kyminlinna 2 (Kulkuväylät)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Kymijoessa Kyminlinnan pohjoispuolella Jokirannantien sillan länsipuolella.
Veden alla havaittu Museoviraston viistokaikututkimuksissa ja tarkastussukelluksissa (2005) useita pyöreitä tukkeja, joissa loveuksia ja liitoksia. Kyseessä on todennäköisesti vanhan sillan jäännökset.

Kymijoki Kyminlinna 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Kymijoen Langinkoskenhaarassa Kymilinnan länsipuolella.
Kohde koostuu kivistä ja puutukeista, mutta havaittavissa ei ole kiinteitä rakenteita. Kohde vaatii lisätutkimuksia. Kyseessä voisi olla esim. kalastuksessa käytetty kivillä täytetty hirsiarkku.

Vekaranjärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-aineistossa havaittu mahdollinen tervahauta. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Vekaranjärvi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-aineistossa havaittu mahdollinen tervahauta. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Naaranjärvi (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Lidar-aineistossa havaittu mahdollinen tervahauta. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Pesäntäjärvi (Työ- ja valmistuspaikat)

Vekaranjärvi 3 (Työ- ja valmistuspaikat)

Länsikylä Råbacka (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Västerbybäckenin varteen sijoittuvalla tasaisella peltojen ja joen rajaamalla alueella Suuren Rantatien pohjoispuolella. Historiallisten karttojen perusteella paikalla on sijainnut 1700-1900-luvuilla Råbackan talo. Rinnevarjostuskartan perusteella alueella näyttäisi olevan jonkinlaisia jäännöksiä säilyneenä.
Råbacka oli yksi 1700-luvulla Länsikylään vakiintuneesta viidestä talosta. Muut olivat Länsmans, Nybondas, Falck ja Simons. Länsikylä periytyy ilmeisesti keskiajalta, vaikka siitä ei ole keskiaikaisia mainintoja. Kylässä on ollut tiloja parhaimmillaan 1500-luvulla kymmenen ja vuonna 1680 tiloja mainitaan olevan 8.
Länsikylä vaikuttaa olleen hajakylä pitkään, jo 1700-luvulla viimeistään. Tilakeskusten siirtymistä näyttää tapahtuneen 1900-luvun aikana, ilmeisesti maanjakoon liittyen.
Råbacka on todennäköisesti kiinteä muinaisjäännös. Paikka on tarkastettava maastossa sen luonteen ja säilyneisyyden tarkemmaksi selvittämiseksi.

Strukankalliot, pohjoinen (Kivirakenteet)
Rautakautinen; Kallion päällä sijaitsee sen eteläpäädyssä, kallion korkeimmalla kohdalla, ovaalinmuotoinen kiviröykkiö. Kallioalue on todennäköisesti ollut röykkiön rakentamisen aikaan pieni saari tai kallioluoto, joka on sijainnut aivan rannan tuntumassa. Röykkiö on kooltaan noin 5 x 2 metriä ja sen pitkä sivu on pohjois-eteläsuuntainen. Röykkiön päädyssä on suurempia kiviä ja sen keskiosassa on pienempiä. On myös mahdollista, että röykkiö on osin hajonnut keski-osastaan. Röykkiö on eteläpäädystä noin 60 cm ja pohjoispäädystä 40 cm korkea. Kiviröykkiössä on alimpana halkaisijaltaan noin 10-15 cm kokoisia kiviä, kivien väleissä on maata. Röykkiön pohjoispäässä on pystyyn nostettu noin 40 cm korkea kivi.
Röykkiön koordinaatit sen eteläpäädystä ovat: 6703051/ 476628 ETRS-TM35 FIN.
Kohde sijaitsee tunnettujen kohteiden Strukankalliot (mj. tunnus 624010022) ja Strukankalliot itä (624010021) pohjoispuolella. Ennestään tunnettuihin kohteisiin kuuluu yhteensä 12 röykkiötä, joista osa on tutkittu ja ennallistettu. Alueella sijaitsevista röykkiöistä monista on jäljellä enää pohjakiveykset, jotka ovat hyvin samankaltaisia kuin nyt tarkastetussa röykkiössä. Hautaröykkiö sijaitsee kuitenkin tunnetun kohteen pohjoispuolella, ylempänä kalliorinteessä, jolloin se olisi ajoitukseltaan vanhempi kuin tunnetut kohteet. On myös mahdollista, että kohde on vain luonnon muovaama kiveys. Ympäristössä on paljon erikokoisia kiviryppäitä ja kallion ympärillä on selkeä rantavalli.

Ajoittamaton; Tupakankaalla on yleisöhavainnon mukaan noin 80 x 80 cm laajuinen ja 30-40 cm korkuinen kiviröykkiö. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Luotonen (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Peruskarttaan on merkitty tervahauta. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Kaunissaari pohjoiskärki (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Sijaintipaikka on Pyhtään saaristossa Kaunissaaren pohjoiskärjen Pohjaspään pohjoispuolella hiekkarinteessä 4 - 6 metrin syvyydessä. Sijaintipaikkatieto on epätarkka, koska se on arvioitu kartalta sukelluksen jälkeen.
Puisen aluksen tai veneen hylky, josta on näkyvissä 4-5 kpl kaaria jyrkähkössä hiekkarinteessä ja lankku, joka lienee yksi veneen kylkilankuista. Hylyn pituus saattaa olla alle 10 metriä.
Hylky havaittiin sukelluskoulutuksen yhteydessä 1.6.1984.

Pöytävuori (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Pöytäkallion kvartsiporfyyri juonet ovat geologisesti tunnettuja. Paikalla esiintyvä porfyyri on väriltään harmaata ja vaaleanruskeanpunertavaa. Samassa juonessa on myös kvartsia.
Juonen alueella on paikkoja, joissa louhitut kohdat ovat täysin sammaloituneita ja aluskasvillisuuden peittämiä. Toisaalta kohteessa on muutamia kohtia, joissa porfyyriä on lohkottu iskemällä vasta äskettäin. Nämä ovat todennäköisesti geologin vasaralla tehtyjä lohkomisia. Esiintymää on hyödynnetty todennäköisesti jo kivikaudella, ja tätä myöhempi ja hyvin rajoittunut kiinnostus kohdetta kohtaan ajoittuu vasta aivan viimeaikoihin.
Havaintoja tehtiin Pöytäkallion etelärinteeltä noin 150 metrin matkalta, luode–kaakkosuuntaiselta vyöhykkeeltä. Yläosissa havainnot ovat yksittäisiä, keskiosassa mahdollisesti louhittua alaa on leveimmillään 6–7 metrin leveydeltä ja eteläosassa esiintymä jakautuu kahteen erilliseen juoneen.
Vaikka alueelta ei ole havaittu selkeästi kivikautisia löytöjä, raaka-ainelähteen kivikautinen
hyödyntäminen on todennäköistä, sillä juonet ovat hyvin näkyvissä, porfyyri on kivikaudella
hyödynnetty raaka-aine, porfyyriä (ja kvartsia) on irrotettu iskemällä ja juonien ympäristössä on runsaasti neoliittisen kivikauden asuinpaikkoja. Lisäksi osaan iskemällä poistettuihin juonen osiin on ehtinyt ajan saatossa kehittyä paksu sammal ja turvekerros, mikä viittaa avoimella kallioalueella louhinnan jälkeiseen pitkään luonnolliseen kehitykseen. Alueella on havaittavissa vähäisiä merkkejä myös viimeaikaisesta kiven lohkomisesta, joka liittyy todennäköisesti juonien geologisiin tutkimuksiin

Muurola Muuranen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Muurolassa oli seitsemän veronmaksajaa vuonna 1551 (Karjalan voutikuntien tilejä. Asiakirjat. 5041. Lappeen voutikunnan maakirja ja tilikirja 1551. Kansallisarkisto. s. 41). Kylän vanhin kartta on laadittu vuosina 1831-1840. Tuolloin kylässä oli kahdeksan erillistä tonttimaata.
Vanhalle kartalle merkitty tontti. Paikka on raivattu pelloksi. Peltoa ei ole tarkastettu. Tontin vierellä idässä on ollut myllynpaikka. Muut kylän tontit ovat edelleen asuttuja.
Karttalähde: G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:31/1–19. Muurola; Numerot 1-7; isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys 1831-1840. Kansallisarkisto.

Inkeroisten lauttaranta skanssi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen itärannalla, veneliuskan vieressä sijaitsevan 1800-luvulla rakennetun puutalon pihassa on ilmakuvien ja nykyisten pinnanmuotojen perusteella säilynyt pieni osa 1700-luvun skanssia. Skanssin vallituksia on mahdollista hahmottaa paremmin vielä vuoden 1941 ilmakuvassa, joka on ajalta ennen paikalla nykyään sijaitsevan kentän tasaamista.
Kyseessä on pienialainen 1700-luvun kohde. Skanssi ja Inkeroisten lauttaranta -niminen silta-kohde kuuluvat yhtä aikaa rakennettuun kokonaisuuteen. Sillan ja skanssin toteutunutta rakennetta tai suunnitelmaa kuvaavat mittakaavapiirrokset ovat Ruotsin sota-arkistossa.

Töytersuo (Kivirakenteet)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Töytersuon luoteislaidalla, muutaman kymmenen metrin päässä suon näkyvästä reunasta. Maasto on paikalla kuivaa, kumpuilevaa ja kivikkoista sekametsää.
Kohde on kivistä koottu pitkänomainen, noin 2 m pitkä, 1,2 m leveä ja 0,5 m korkea röykkiö, joka on koottu isojen maakivien väliin. Röykkiö on selvästi ladottu ja poikkeaa ympäröivästä luonnonkivikosta. Kivilatomukseen on käytetty 20-50 cm:n kokoisia kiviä, jotka ovat osittain lohkaremaisia. Röykkiö on koottu noin pohjois-etelä -suuntaiseksi. Kivilatomuksen funktio on epäselvä.
Kohde sijaitsee noin 900 m luoteeseen pronssikautisesta hautaröykkiöstä Töyterkallio 1 (muinaisjäännösrekisterin kohde 1000007373)

Tervahaudanmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Lidar-visualisoinnissa selkeästi erottuva tervahauta, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Heimosuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Perus-/maastokartalle merkitty kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Hanhisaara (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Perus-/maastokartalle merkitty kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa. Kohde erottuu Lidar-visualisoinnissa 2008-2019.

Palanteenmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Perus-/maastokartalle merkitty kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa. Kohde erottuu Lidar-visualisoinnissa 2008-2019.

Huosiaiskorpi (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Perus-/maastokartalle merkitty kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa. Kohde erottuu Lidar-visualisoinnissa 2008-2019.

Huosiaiskorpi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Ajoittamaton; Perus-/maastokartalle merkitty kohde, jota ei ole tarkastettu maastossa.

Huosiaiskorpi 3 (Työ- ja valmistuspaikat)

Huosiaiskorpi 4 (Työ- ja valmistuspaikat)

Käräjäkalliot (Työ- ja valmistuspaikat)

Katajaluoto 1 (Hautapaikat)
Historiallinen; Katajaluodon eteläisemmässä niemekkeessä on nähty vinoristejä (Raunio 1965, s. 32). Lisäksi paikallisen tarinan mukaan (inventoinnin 2024 yhteydessä kuultu) on saarelle kesämökkiä 1970 -luvulla rakennettaessa tavattu sen perustuksia kaivettaessa luurankoja.
Inventoinnissa 2024 kohde tarkastettiin, jolloin mökin ympäristöön tehtiin kairauksia maakairalla. Maaperä mökin ympäristössä on hiekkaa. Ympäristöä havainnoitiin koko saaren alueelta, mutta mitään selkeästi hautauksiin viittaavaa ei havaittu. On mahdollista, että saarella edelleen on koskemattomia hautauksia, sillä perimätiedot saaren sijaitsevista/sijainneista haudoista vaikuttavat luotettavilta.

Spitaali (Hautapaikat)
Historiallinen; Saaressa on paikallisten tietojen mukaan ollut hautoja. Raunion mukaan "Eerik Lautamies on kertonut saarta käytetyn louhostyömaiden hautausmaana" (Raunio 1965, s.35).
Kohde tarkastettiin inventoinnin 2024 yhteydessä. Saari on matala ja sen ranta ruovikkoinen. Saaressa on vanhoja kala/verkkomajoja, joiden sisällä näytti olevan mm. puusta tehtyjä rysiä. Osa majoista oli katottomia ja lahoamassa, osa vielä ihan hyvässä kunnossa. Saaren edustalla, joen suussa, on ollut perinteinen lahnan rysäkalastuspaikka. Saari tarkastettiin läpikotaisin ja tehtiin kairauksia maakairalla, mutta mitään selkeää hautauksiin viittaavaa ei löydetty.
Koska saareen kuitenkin liittyy vahva perimätieto hautauksista, jotka liittyisivät alueen louhoksiin, on pidettävä mahdollisena, että saaressa voisi hautauksia olla.

Hylksaari (Kulkuväylät)
Historiallinen; Hylksaaren laelle on toiminut Krimin sodan aikana optinen lennätinasema. Kalliolla on lennättimeen mahdollisesti liittyneitä kallioporauksia ja pieniä kiviröykkiöitä.

Mäyränmäki (285010039) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Kouvolaan vievän rautatien itäpuolella kivikkoisella itään viettävällä niemekkeellä. Tiedot asuinpaikasta ja sen sijainnista ovat hieman epävarmoja. Gunnar Rosénin mukaan Mäyränmäen pohjois- ja etelärinteillä olisi ollut painaumia. 1953 paikalta saatiin irtolöytönä kiviesineitä. Vuoden 1976 inventoinnissa alueelta löytyi joitakin kiviesineitä.

Ristola (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Kohde sijaitsee Kymijoen varrella, lounaaseen ja länteen viettävällä moreeni-kallioalueella. Paikalla suoritettiin tielinjauksen toteuttamisen yhteydessä kaivaus, koska alueelta oli löytynyt keihäänkärki (KM 3548). Tutkimukset kohdistuivat n. 1 ha:n laajuiselle alueelle. Metallinetsimen avulla löytyi pellon pinnasta rautainen keihäänkärki ja kehäsolki. Alueelta kartoitettiin myös historiallisen ajan kivivalli ja kivikellari. Löydöt saattavat viitata - ei ehkä pelkkään löytöpaikkaan - vaan jossakin lähistöllä mahdollisesti sijaitsevaan rautakauden asuinpaikkaankin.

Katitniemi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee metsäisellä mäellä suoalueen keskellä. Löydöt ovat mahdollisesti muualta kulkeutuneita, sillä alueelle on tuotu hiekkaa Pykinkoskelta. Löydöt ovat tyypillistä kampakeramiikkaa. Vuoden 2005 inventoinnin koekuopituksessa alueella ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Hirvikoski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Reikäkivi (6306:48) on löytynyt Hirvikosken rannalta.

Ylä-Vilppu (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivitaltta (kadonnut) on löytynyt Ylä-Vilpun pellosta.

Pullo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 3539:5 tasataltta. Harjava tasataltta karjalaista muotoa. Oravalan kylästä Pullon torpparilta isäntä Iisakilta saatu. Atle Salmen keräämiä esineitä.
Oravalan kylä sijaitsee Kymijoen itärannalla Pyhäjärven eteläpuolella. Pullon torppa (Oravalan kartanon torppa) sijaitsee nykyisin osoitteessa Oravan Matin raitti 24. Paikalla kasvaa suuri tammi. Taltan tarkempaa löytöpaikkaa ei tunneta.

Pekkola (909040008) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 3539:7 kivikirves. Lyhyt ja leveä kivikirves. Saatu Pekkolan talon isännältä Sylvesteriltä (Oravalan kylä?). Atle Salmen keräämiä esineitä.
Pekkolan talo on merkitty peruskarttaan.

Aittosaari (Löytöpaikat)
Rautakautinen; KM 7198 rautakirves. Löydetty Tirvan kylän Aittosaaresta, joka on Tirvanjärvessä.
Aittosaarella tarkoitetaan mahdollisesti Suurisaarta, joka jakaa Tirvanjärven kahteen osaan. Saaressa on ollut viljelystä ja siellä on pidetty eläimiä. Vain kapea kannas erottaa sen mantereesta molemmin puolin. Löytötiedoissa arvellaan saaressa olleen kalmiston, koska kirves oli löytynyt kiviä pois raivattaessa.

Korpisaari (909040010) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; KM 7316 rautainen nuolenkärki. Nuolenkärki on löydetty eräästä vuoren onkalosta Hillosensalmen (rautatie-) pysäkin lähellä olevasta Korpisaaresta.
Korpisaari sijaitsee Repoveden ja Vuohijärven risteyskohdassa Hillosensalmen itäpuolella. Etelä-pohjoissuuntainen pitkä Lapinniemi erottaa järvet toistaan. Saaren länsirannalla on komea pirunpelto. Löytötiedoissa sanotaan onkalon "muistuttavan jonkinlaista ihmisasumusta".

Majasaari (909040011) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 9758 reikäkivi. Lattea reikäkivi. Löytänyt rak. Mestari H. Söderman Valkealan Maunon kylästä, Hangasjärven Majasaaren NW rannalta.
Hangasjärvi sijaitsee Valkealan kaakkoisosassa Väliväylän pohjoispuolella lähellä Luumäen rajaa. Majasaari on pieni saari järven keskivaiheilla. Reikäkivi on löytynyt 1932 järven pintaa laskettaessa vedenrajasta.

Sulkavaistenlahti (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 11931 reikäkivi. Reikäkiven löysi mv. Aarne Helle Valkealan pit. Valkealan kylästä Lappalanjärven pohjoiskulmasta Sulkavaistenlahden rannasta omistamansa tilan maalta kynnön yhteydessä.
Lappalanjärvi on viimeinen järvi ennen Väliväylän laskemista Kymijokeen. Sulkavaistenlahti sijaitsee sen koilliskulmassa. Lahden rannat ovat alavaa vesijättöä tai savipeltoa.

Kolkka (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 14696 kivikirves. Poikkiteräinen kirves. Löydetty perunannostossa Valkealan kirkonkylän Kolkan talon pellolta.
Löytöpaikka sijaitsee Valkealan kirkonkylässä Lappalanjärven itäpuolella. Vanhaan peruskarttaan merkityn sijainnin perusteella löytöpaikka on jäänyt uuden omakotialueen alle. Kirkon pohjoispuolella on avointa peltoa, jolla on selkeitä terasseja.

Saarento (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 14851 kourutaltta. Käyräselkäinen kourutaltta löydetty 1946 Valkealan pitäjän Saarennon kylästä Päivärinteen talon maalta Riihikallio nimisestä paikasta läheltä Kouvolasta Valkealaan ja Voikkaan suuntautuvien teiden risteystä.
Löytöpaikka sijaitsee Kymijoen varressa, Kuusaanlammen itärannalla. Kohdalla 60 m korkeuskäyrä muodostaa "lahdelman". Kourutaltta on löytynyt rakennuksen perustuksia kaivettaessa n. 20 cm syvyydestä hiekkaisesta törmästä. Samasta paikasta kerrottiin löytyneen myös tuhkaa ja kvartsin sirpaleita, joten kyseessä saattaa olla asuinpaikkakin. Maastoa on muokattu löytöpaikan ympäristössä, pyörätien alikulkukäytävä on rakennettu.

Kiljuniemi (Löytöpaikat)
Rautakautinen; KM 20061 soikea tuluskivi. Esine on löytynyt Rapojärven rantasavesta Haimilanniemestä venevalkamaa ruopattaessa n. 10 m rannasta 1-1,5 m syvyydestä.
Löytöpaikka sijaitsee Väliväylän vesireitillä Rapojärven eteläpäässä Haavistonselän itärannalla. Sen eteläpuolella on kahden niemen muodostama kapeikko. Maasto on kosteaa metsää.

Vainimo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 20271 piinuolenkärki. Esineen on löytänyt emäntä Maire Vainimo pellosta Torasjoen rannasta.
Torasjoki mutkittelee Salpausselkien välisellä tasanteella. Se on korkeammalla kuin ensimmäistä Salpausselkää seuraileva Väliväylä. Pihlajasaari sijaitsee joen pohjoispuolella Pihlajasuon itäpuolella. Nuolenkärki on löytynyt kasvimaasta joen rantatörmältä. Jokea on ruopattu 1960.

Valkeala Heikkilä (Löytöpaikat)
Rautakautinen; KM 20330 rautainen keihäänkärki. Angomainen rautainen keihäänkärki löytyi Karhulanjärven rannasta n. 25 m etäisyydeltä vesijohtoa kaivettaessa n 1,5 m syvyydestä.
Löytöpaikka sijaitsee Karhulanjärven kaakkoisperukassa Lahdenpohjan pohjoisrannalla. Maasto on etelään viettävää peltorinnettä. Pellosta on myös kivikautisia asuinpaikkalöytöjä (Valkeala Heikkilänranta).

Tytärniemi (Löytöpaikat)
Varhaismetallikautinen; KM 21962 tasakantainen piinuolenkärki. Irtolöytö v. 1948 Sorsalan kylästä Ruokojärven Tytärniemestä.
Ruokojärvi sijaitsee Väliväylällä lähellä Kannuskoskea ja Luumäen rajaa. Tytärniemi on alava hiekkainen suon ympäröimä saareke Ruokojärven pohjoisrannalla. Löytö on tehty niemen Sääskilahden puoleiselta itärannalta järven pohjasta 10-20 cm syvyydestä hiekasta.

Mäkelä (909040019) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 22797 kourutaltta. Löytänyt Urho Kujala omistamansa Mäkelän tilan maalta 1930-luvulla ojankaivuussa 80 cm syvyydestä.
Löytöpaikka sijaitsee Valkealan eteläosassa lähellä Anjalankosken rajaa Salpausselän eteläpuolella. Maasto on kosteaa kuusikkoa.

Matalajärvi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 31520 kivikirves. Karkeatekoinen kivikirves, jonka autoilija Pauli Helenius on löytänyt kesällä 1991 pintakivenä metsäautotieltä Valkealan Kinansaaren kylästä läheltä Mäntyharjun rajaa Matalajärven pohjoispuolelta.
Matalajärvi sijaitsee Pohjois-Valkealassa Repoveden erämaa-alueella Mäntyharjun rajalla. Arvioitu löytöpaikka x=67897-67899, y=34952-34955, z= n. 115 m mpy. Löytöalue on puolustusvoimien sulkema. Kirves saattaa olla joutunut paikalle soranotossa muualta tuodussa maassa.

Hautalanlampi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; KM 33439 kiviesineen teelmä. Esine on löytynyt rantapellosta Hautalanlammen pohjoisrannalta. Maanomistajan kertoman mukaan pelloista olisi löytynyt muitakin esineitä, mutta niitä ei ole säilytetty.
Hautalanlampi sijaitsee Lappalanjärven pohjoispuolella, korkeuseroa niiden välillä on 14 metriä. Löytöpaikka sijaitsee hiekkaisten rinteiden eteläreunalla.

Lehtoniitty (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsiydin löytyi Virojoki-Hamina -vesihuoltolinjan inventoinnissa.

Rantala (1000002255) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsia löytynyt pellolta Kotojärven luoteisrannalta. Maasto on kaakkoon viettävää rantapeltoa. Löytöinä kvartsia ja hioimen kappale. Alueella voi olla asuinpaikka, jonka laajuus 50 x 50 m pintalöytöjen perusteella.
Inventointikertomuksessa nro 2 (Iitin löytöpaikat, mahdolliset kiinteät muinaisjäännökset s. 10).

Märkjärvi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsia löytynyt pellolta Märkjärven pohjoisrannalla. Maasto on etelään viettävää savista rantapeltoa. Löytöinä yksi kvartsi.
Inventointikertomuksessa nro 3.

Väärtti (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Märkjärven pohjoisrannalla Väärtin Tokkolan tilan pellolla Kymentaanlahteen päättyvän järvenhaarauman suulla. Löytöinä kvartsia. Mahdollisesti asuinpaikka, jonka laajuus 50 x 50 m pintalöytöjen perusteella.
Inventointikertomuksessa nro 4.

Kekkuri (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsia pellosta Väärtin Tokkolan tilan Kekkurin vieseisestä pellosta. Löytöpaikka sijaitsee Märkjärven pohjoisrannalla järven itäpäässä.
Inventointikertomuksessa nro 5.

Haapa-Kimola Niemelä (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsia löytynyt Taasianjoen rantatörmältä. Maasto on savista rantapeltoa.

Mustaniemi (1000002266) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Torppari Taavetti Mustaniemi löytänyt taltan katkelman torpan viereistä mäkeä kuokkiessa.
Inventointikertomuksessa (2003) irtolöytö nro 10.

Lossinmäki (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Miekan tupen kenkäin KM 8863 löytynyt Mattilan talon maalta venevalkamasta. Vastarannalla on Alestalon (mj. rek. nro 142010003) rautakautinen kalmisto/asuinpaikka.
Inventointikertomuksessa (2003) irtolöytö nro 13.

Rasinmäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltta KM 8898 löytynyt Mikkolan talon maalta soranoton yhteydessä. Löytöpaika sijaitsee Kotojärven pohjoispuolella Ojakorventien eteläpuolella. Alue on mäkistä metsämaata ja maaperä on hiekkaa.
Inventointikertomuksessa (2003) irtolöytö nro 14.

Tähkälä (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikirves KM 9568 löytynyt pellosta Mustajoen varresta joesta ruopatusta maasta. Maanomistajan mukaan kivikirveen lisäksi tilan mailta olisi löytynyt mm. reikäkivi ja mahdollinen liuskerengas. Maasto alueella on jokea kohti viettävää hiekkaista rinnettä.

Hellsberg (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Keihäänkärki KM 10394 löytyi vuonna 1936 Hellsbegin huvilan perustuksia kaivettaessa toista metriä syvältä. Huvila (nyk. Kesäharju) sijaitsee Vuolenkosken harjun pohjoispuolella Piilahdenselän lounaiskulmassa maisemallisesti näyttävällä paikalla. Kohteessa saattaa olla rautakautisen kalmiston jäänteet jäljellä. Toinen irtolöytönä talteen saatu keihäänkärki KM 10044 vuodelta 1935 voi olla peräisin tältä paikalta.

Metsäranta (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Tasataltta KM 18028 löytynyt Metsärannan talon Ritalinpellosta kynnöksestä. Löytöpaikan maasto on tasaista joenrantapeltoa.

Korpipelto (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltan KM 18282 on löydetty Korpipellon tilan asuinrakennuksesta 50 m pohjoiseen. Löytöpaikka sijaitsee Kymijoesta 1,5 km länteen Timperinmäen etelälaidalla, jossa on pienehkö pelto mäellä Pitkäojan ja Lehmiojan välissä. Maaperä alueella on hiekkaa.

Hevoselanmäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Taltan katkelma KM 18976 on löydetty Muikkulan kylän yhteisestä soranottopaikasta. Esine löytyi yhdessä kolmen, sittemmin kadonneen, kivitaltan kanssa yhdessä rykelmässä. Kätkö?

Peltola (1000002274) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Alkeellinen kirves KM 20567 löydetty Peltolan talon Kotipalstan pellosta.

Salmela (1000002275) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikives ja hioinkivi KM 26585:1-2 löytyneet Salmelan tilan pellon rantatörmältä. Hioinkivi KM 27051 löytynyt savipellosta noin 20 cm syvyydestä. Löytöpaikka sijaitsee Sääksjärven luoteispuolella Myllylässä Mustjoen itärannalla. Mustjoen koskessa on ollut kartanon mylly.

Jokipelto (1000002276) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kaksi kivikirvestä KM 26606:1-2 ovat löytyneet Jokipellon tilan peltoa äestettäesä 1970-luvun loppupuolella. Löytöpaikka on noin 280 m talosta itäkoilliseen. Jokipellon tila sijaitsee Iitin länsirajalla Arrajoen etelärannalla. Paikka on alavaa rantapeltoa. Maaperä kivetöntä hiesua.

Suokanta (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Tasataltta on löytynyt Niinimäen kylän Suokannan tilan asuinrakennuksesta 180 m länsiluoteeseen. Löytöpaikka sijaitsee valtatien 12 ja rautatien välissä soisella alueella, jonka lähistöllä ei ole vesistöjä.

Sahala (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltta, joka on Haapa-Kimolan koulun kokoelmissa, on löytynyt Haapa-Kimolan Sahalan tilan Pohjasten pellotoa kynnettäessä. Maasto on loivasti pohjoiseen viettävää savipeltoa. Pellon kaakkoispuolella virtaa Taasianjoki.

Koivumäki (1000002279) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltta on löydetty Koivumäen tilan asuinrakennuksen perustusta kaivettaessa. Löytöpaikalla havaittu punaiseksi palanutta maata. Löytöpaikka sijaitsee Taasianjokeen laskevan Iso-ojan/Supanojan varrella pienellä mäellä, etelään viettävällä rinteellä. Maaperä hiekkaa, jossa paikoin savea.

Ahola (1000002318) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kauttaaltaan hiottu viherliuskeesta valmistettu kivikirves KM 34502 löytyi ojan kaivuussa Aholan päärakennuksesta noin 80 metriä etelälounaaseen vuonna 1984. Maaperä alueella savea. Löytösyvyys 60–70 cm.

Järventausta (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Markku Kurittu löysi 1980-luvulla kaksiteräisen kivikirveen KM 33598 Järventaustan pellon muokkauksessa. Löytöpaikka sijaitsee savipellolla noin 600 metriä Suurijärvestä luoteeseen. Vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa paikalla ei havaittu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Näverkärr (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Stockforsista 1,7 km pohjoiskoilliseen, Harjuntien itäpuolisella Näverkärrin peltoaukealla. Näverkärristä on löydetty reikäkirves, jonka tarkkaa löytöpaikkaa ei tunneta. Aukea on ollut kivikaudella merenlahden pohjukkaa. Löytösuhteiden perusteella kyseessä on ilmeisesti irtolöytö.

Klåsarön koski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren ja Välisaaren välisessä koskessa, sillan itäpuolella. Paikalta on saatu talteen vasarakirves ja kivikirves. Kyseessä ovat todennäköisesti veteen pudonneet tai pudotetut esineet, jotka ovat irtolöytöjä.

Syderängen (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Munapirtin alueella, kilometri Keihässalmen sillasta länsilounaaseen, Drangsbölevikenin lounaisrannalla. Maasto on kivikkoisten moreenimäkien väliin jäävää alavaa ja soista metsittynyttä rantaniittyä. Paikka on ollut vielä rautakauden alussa vesijättömaata. Paikalta on löydetty 1900-luvun alussa kolme silityskiveä, joista yksi on toimitettu Kansallismuseon kokoelmiin 1921. Tarkastuksessa 1921 ei todettu mitään muinaisjäännökseen viittaavaa. Löytösuhteiden perusteella kyseessä on ilmeisesti irtolöytö. Esine on mahdollisesti pudonnut aikanaan veteen, sillä tyyppi on tunnettu jo kivikautisista löydöistä.

Riihikallio (1000007170) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 170 m Harjuntien ja Hirvikoskentien risteyksestä itään. Maasto on luoteeseen, Kymijoen suuntaan viettävää peltoa. Riihikallion Kotipellosta, 100 m päärakennuksesta luoteeseen on löytynyt reikäkivi, joka on toimitettu 1939 Kansallismuseon kokoelmiin. Samalta paikalta on löydetty myös kivikirveen katkelma, joka ei ole tallessa. Inventoinnin 2006 perusteella paikka on edelleen peltona. Alue oli nurmella eikä sitä tarkasteltu lähemmin.

Luoma (1000007171) (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 200 m Vastilantieltä itään. Maasto on kivikkoisen moreenimäen eteläreunaa, joka on muokattu pelloksi. Paikalla sijainneen ladon edestä on löydetty jauhinkivi, joka on toimitettu Kansallismuseon kokoelmiin 1939. Paikalta ei ole 1938 ja 1975 inventoinneissa todettu mitään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Aaltola (1000007172) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Vastilantieltä länteen lähtevän Metsäkyläntien päässä, 280 m Aaltolan päärakennuksesta koilliseen, Svartvidikärret -nimisen peltoaukean keskellä. Maasto on moreenimäkien väliin jäävää alavaa ja loivasti kumpuilevaa peltoa. Pellon maaperä on hiesua ja savea. Paikka on ollut kivikaudella merenlahden suojaisaa pohjukkaa.
Pellon keskeltä on löydetty kaksi piiesineen katkelmaa. Päärakennuksen länsipuolelta on lisäksi löydetty kiviesine, joka ei ole tallessa. Inventoinnin 2006 perusteella löydöt voivat liittyä asuinpaikkaan, joka on voinut sijaita jossakin peltoaukean reunoilla. Todennäköisimpiä paikkoja ovat peltoaukean länsipuolisessa metsärinteessä tai päärakennuksen luoteispuolella olevalla pellonkulmassa, joka muodostaa pienen, ympäristöään korkeammalle kohoavan (20 m mpy) taskun pellon koillisosassa. Alueilta ei kuitenkaan todettu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä.

Paaskoski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren ja Kortön saaren välisessä Paaskosken salmessa. Maasto on kivikkoista koskea, joka on vielä vasarakirveskulttuurin aikaan (20 m mpy) ollut saaristoa. Esine on löytynyt koskesta tehtäessä paikalla patoa ja toimitettu Kansallismuseon kokoelmiin 1950. Löytöpaikan perusteella kyse on veteen pudonneesta tai pudotetusta esineestä, mahdollisesti paljon esineen valmistus- ja käyttöaikaa myöhemmältä ajalta.

Kankaan hiekkaharju (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Poikkikirveen löytöpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, 1,2 km Harjuntien ja Selkätien risteyksestä kaakkoon, tien pohjoispuolella olevan hiekkakuopan länsireunassa. Maasto on etelä-pohjoissuuntaista hiekkaharjua, jonka eteläpäässä tien reunassa on suurehko hiekkakuoppa.
Paikka on ollut varhaisella kivikaudella kapean hiekkasaaren länsirantaa. Paikalta on löytynyt hiekanotossa noin 2 m syvältä poikkikirves, joka on toimitettu Kansallismuseon kokoelmiin 1956. Löytöpaikka on sittemmin tuhoutunut hiekkakuoppaa laajennettaessa. Ympäröivältä hiekkakangasta tarkastettiin inventoinnissa 2006, mutta alueelta ei todettu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä

Metsämarttila (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Hirvikoskella, Kymijoen länsirannalla, 440 m Hirvikoskentieltä ja 240 m Metsä-Marttilan päärakennuksesta koilliseen. Maasto on kivikkoisen moreenimäen ja joen väliseen kapeikkoon raivattua alavaa rantapeltoa, jonka maaperä on hiesua ja savea. Kivikauden keskivaiheilla alue on ollut pienehkön saaren suojaisaa itärantaa.
Mäen itäpuoliselta rantaniityltä on löydetty vasarakirves, joka on toimitettu 1968 Kansallismuseon kokoelmiin. Inventoinnissa 2006 saatujen tietojen mukaan löytökohta on pellossa olevan maakiven lähistöllä. Pelto oli inventoinnin aikaan nurmella eikä sitä voitu lähemmin tarkastaa. Mäen rinnettä löytöpaikan lounaispuolella soveltuisi maastoltaan asuinpaikaksi. Äskettäin hakattua aluetta tarkastettiin, mutta mitään merkkiä muinaisjäännöksestä ei löydetty. Vasarakirves saattaisi liittyä hautaukseen, mutta alavan maaston perusteella kyseessä on todennäköisimmin veteen pudonnut tai pudotettu löytö.

Heinlahti pumppuasema (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee todennäköisesti valtatien 7 pohjoispuolella, Heinlahden pumppuaseman lähistöllä. Maasto on alavaa ja ollut kivikaudella vielä suurimmaksi osaksi veden alla. Kansallismuseon kokoelmiin on 1970-luvulla toimitettu pumppuaseman tienoilta löytynyt epämääräinen kiviesine. Tarkkaa löytöpaikkaa ei tunneta. Löytö on paikannettu pumppuaseman sijainnin perusteella ja on epätarkka.

Puntinsaari 1 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren itäosassa, saaren poikki kulkevan tien ja Hattarinkoskelle kulkevan metsätien risteyksen koillispuolisella hiekanottoalueella. Maasto on kivikkoista moreenimäkeä, jossa on ollut pienialainen hiekkamuodostuma. Lähes koko muodostuma on tuhoutunut hiekanotossa, ja kuopat ovat vähitellen metsittymässä. Varhaisella kivikaudella (30 m mpy) paikka on ollut saaren itään pistävän niemekkeen suojaisaa etelärantaa.
Kansallismuseon kokoelmiin on toimitettu 1994 hiekkakuopan eteläosasta löydetty eteläsuomalainen tasataltta. Löytöpaikan koillispuolelta hiekkakuopan itäreunasta (P = 6714260, I = 3474090, Zala = 30 m mpy) on 2006 inventoinnissa otettu talteen joitakin epämääräisiä kvartseja. Maa paikalla oli punertavaa. mutta mitään muuta merkkiä muinaisjäännöksestä ei tavattu. Korkeuden, suojaisan maaston ja löytöjen perusteella alueella on todennäköisesti ollut varhaiskivikautinen asuinpaikka, joka on ilmeisesti tuhoutunut kokonaan hiekanotossa. Asuinpaikkaa saattaa olla jäljellä Hattarinkosken tien länsipuolella.

Korkiaharju 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoisreunassa, Pyhtään kirkonkylästä 3 km itään, valtatien ja Korkiaharjun hiekkakuopan välisellä penkereellä. Maasto on hiekkaharjun loivasti itään viettävää rinnettä, jonka itäpuolella on kosteikkoa. Paikka on ollut varhaisella kivikaudella hiekkasaaren kaakkoisrantaa.
Kohde on todettu valtatien 7 uuden linjauksen inventoinnissa 2005, jolloin osittain tuhoutuneelta penkereeltä on otettu talteen kvartsi-iskos. Löytöpaikan itäpuolella on ehjää kangasta ja kosteikkoa. Kosteikon lähellä on matalia painanteita, joista ei kuitenkaan ole koekuopituksessa todettu mitään merkkiä muinaisjäännöksestä. Maaston perusteella kyseessä saattaa olla asuinpaikka, mutta havaintojen niukkuuden vuoksi se on luokiteltu löytöpaikaksi.
Vuoden 2019 inventointi: Löytöpaikka sijoittuu tie nro 170 ja moottoritie E18 väliin jäävälle kapealle kaistaleelle. Maanpinta paikalla on täysin myllättyä, mikä on tapahtunut aivan ilmeisesti moottoritien rakennustöiden yhteydessä. Paikalta ei saatu minkäänlaisia havaintoja esihistoriallisesta asuinpaikasta.

Puntinsaari 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren lounaisosassa, 300 m saaren poikki kulkevan tien ja siitä etelään erkanevan metsätien risteyksestä kaakkoon. Maasto on sekametsää kasvavan moreenimäen kallioinen etelään pistävä niemenkärki, jota reunustaa pieni tasanne. Kivikaudella paikka on sijainnut kahden kalliosaaren välisen kapean salmen etelään avautuvalla länsirannalla, etelään pistävässä niemenkärjessä.
Löydöt on otettu talteen niemekkeen laella olevalle tasanteelle tehdystä koekuopasta . Maata on laella kalliopinnan päällä vain muutamia kymmeniä senttejä. Paikka sopisi sijaintinsa puolesta asuinpaikaksi tai ainakin lyhytaikaiseen oleskeluun, mutta on löytöjen niukkuuden ja epämääräisyyden takia määritelty löytöpaikaksi
Vuonna 2014 noin 130 metriä muinaisjäännöspisteestä etelä-lounaaseen on löytynyt harrastajan toimesta saviastian kappaleita sekä kivilaji- ja kvartsi-iskoksia (KM 40465: 1-3).

Ratängen 2 (Löytöpaikat)
Esihistoriallinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Falckintieltä 270 m koilliseen, Ratenkin (Ratängen) pohjoispuolisella metsäalueella. Maasto on melko kivikkoista hiekkamoreenitasannetta, jossa erottuu matala kohouma. Paikka on ollut varhaismetallikaudella (10 m mpy) rikkonaista saaristoa, jonka eteläpuolella on avautunut laaja merenlahden matalikko.
Maastossa erottuu tasainen heinikkoa kasvava kohta, jota reunustaa oja sitä rajaava maavalli (6 x 4 m). Keskellä on kuoppa (1 x 1 x 0,5 m). Kuopasta kaivetut maat ovat sen ympärillä, täysin heinittyneenä. Kuoppa on ilmeisestikin kaivettu viime vuosikymmenien aikana, sillä sen reunoissa erottuu selvä 10 cm:n paksuinen sekoittunut täytemaakerros. Kuopan reunasta, täytemaan alapuolisesta hiekasta, noin 30 cm:n syvyydestä on saatu talteen muutamia palaneen luun muruja. Koekuopituksessa on samalla syvyydellä todettu hiekassa hiilijuovia, mutta ei mitään muinaisjäännökseen viittaavaa. Tasanteen reunoissa erottui maaperässä pintamaan alla hiilikerros. Tasanne vaikuttaa selvästi myöhäisemmältä. Paikalla on mahdollisesti ollut jokin vallimainen (multapenkki?) rakenne 1800–1900-luvun aikana, jolloin paikkaa on tasoitettu. Luut liittyvät paikalla olevaan vanhempaan, mahdollisesti jo esihistorialliseen toimintaan.

Haukkavuori 1 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Haukkavuoren lounaispuolella, 100 m Kananniemenharjun pohjoiskärjessä olevasta Piifeltinsalmesta pohjoiseen. Maasto on korkeiden kalliomäkien väliin jäävää kannasta, jonka maaperä on hiekkaa. Kannaksen kautta kulkee vanha reitti etelästä Kymijoelle. Kivikauden alkupuolella paikka on ollut etelään avautuvaa suojaisaa poukamaa kahta merenlahtia yhdistävän kapean salmen pohjoispuolella. Alue kuuluu Valkmusan kansallispuistoon.
Poukaman pohjukan poikki kulkevalta polulta, etelään viettävästä rinteestä on löydetty maan pinnasta kvartsi-iskos. Löytö saattaa olla kulkeutunut paikalle ylemmältä tasanteelta (27,5 m mpy), joka sopisi suojaisan maastonsa ja hiekkamaaperänsä puolesta hyvin asuinpaikaksi. Aluetta olisi tutkittava tarkemmin .

Lojukoski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Repoveden kansallispuistossa Tervajärven pohjoisosan itärannalla sijaitsevassa niemessä. Matalan niemen päältä avokalliolla oleva modernin lieden ja siitä itään sijaitsevan maakiven välistä löytyi kvartsi-iskos ja kvartsimukula. Maakiven länsipuolella on vanha, osin peittynyt ja sammaloitunut matala kivetty nuotionpaikka. Kyseessä lienee tilapäinen leiripaikka, jossa kulttuurikerrosta tai muita rakenteita ei ollut mahdollista havaita.
Kohde tarkastettiin vuoden 2023 inventoinnissa, jonka yhteydessä todettiin, että kohde sopisi sijainniltaan kivikautiseksi leiripaikaksi, mutta siitä säilyneet merkit ovat melko vähäiset. Kohdetta on inventointihavaintojen perusteella syytä pitää edelleen löytöpaikkana.

Katajajärvi 3 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Aarnikotkan metsän suojelualueella Katajajärven itärannalla retkeilyreittiin merkityn tulentekopaikan ympäristössä. Alueella on kaksi kvartsi-iskosten löytöpaikkaa. Toinen sijaitsee aivan järven rannalla, kahden kallioseinämän välissä. Toinen löytöalue sijaitsee noin 10 m edellisen itäpuolella, tulentekopaikalle vievän polun varressa, tasaisella terassilla 10 x 15 m laajuisella alueella. Paikalta ei löydetty merkkejä kulttuurikerroksesta tai esihistoriallisista rakenteista. Kyseessä lienee lyhytaikaiset leiripaikat.

Katajajärvi 4 (1000007290) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Aarnikotkan metsän suojelualueen reunalla Katajajärven luoteispäässä järveen pistävällä kallioniemekkeellä. Löytöalue sijaitsee lähellä niemekkeen kärkeä. Kvartsi-iskokset löytyivät kalliota peittävästä 3-5 cm paksuisesta karikkeen sekaisesta tiiviiksi tallautuneesta hiekkakerroksesta. Alueen länsiosassa on sammaloitunut liesikiveys.

Kuutinniemi 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Repoveden kansallispuistossa Tervajärveen pohjoisesta pistävän Kuutinniemen eteläkärjessä rantavyöhykkeellä. Suuren maakiven vieressä sijaitsevan modernin leiripaikan itäpuolta rannasta löytyi kaksi kvartsi-iskosta. Leiripaikan länsipuolelta rannasta löytyi lisäksi neljä iskosta. Kulttuurikerrosta tai muita esihistoriallisia rakenteita ei paikalla havaittu.
Vuoden 2023 inventoinnissa paikalta ei havaittu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Sammallahti (1000007292) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Repoveden kansallispuiston rajalla, Kuutinlahdesta luoteeseen työntyvän Sammallahden pohjukassa. Kvartsi-iskokset löytyivät kesämökin pihalla olevalta tasantelta. Paikalla ei havaittu kulttuurikerrosta tai muita esihistoriallisia rakenteita.

Mäntysaari A (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Vuohijärven itäosassa sijaitsevan Mäntysaaren kaakkoisosassa etelänpuoleisella luonnonkauniilla hiekkarannalla. Yhdestä koekuopasta löytyi kvartsi-iskos. Muut neljä koekuoppaa olivat löydöttömiä. Paikalla ei erottunut kulttuurikerrosta tai esihistoriallisia rakenteita.

Tihvetniemi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Tihvetjärven keskellä olevan Tihvetniemen keskellä, niemen poikki pohjoisesta etelään kulkevan tien länsipuolella olevassa hiekkakuopassa. Kuopan reunalta löytyi yksi kvartsi-iskos.

Retkorpi 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virojoen itäpuolella ja Haankankaan alueen pohjoispuolella olevassa kangasmetsässä. Löydöt metsätieltä poimittuja kvartseja kahdesta kohtaa.
Löytökohdan A yksittäinen kvartsi poimittiin hiekkatien laidasta noin 260 metriä itään Retkorpi 1 asuinpaikasta (asuinpaikan löytökohdasta A), välittömästi löytökohdan itäpuolella tie laskee ojanuomaan. Löytökohta B sijaitsee samalla metsätiellä edellä mainitun ojanuoman itäpuolella kohdassa, jossa tie nousee takaisin tasaiselle 20 metriä merenpinnasta olevalle terassille.
Retkorpi 1 kivikautinen asuinpaikka n. 370 m lähteen löytökohdasta B.

Perälä 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virolahden kuntakeskuksesta Miehikkälään johtavan tien itäpuolella Perälän tilan itäpuolisella mäellä.
Etelään viettävään terassiin auratun tien reunakasoista löytyi kvartsi-iskoksia. Terassin alapuolella on loiva pitkä törmä alapuolisille pelloille. Maaperä on kivistä hiekkaa, jonka alla on savea. Kohteen ympäristö on avohakkuualuetta, jossa kasvaa joitakin mäntyjä.

Harjula (1000007443) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee valtatie 7:n ja Ala-Pihlajasta tulevan tien risteyksen pohjoispuolella olevalla noin 20 metriä merenpinnasta olevalla peltoterassilla.
Kohde on mahdollinen asuinpaikka, joka olisi varmistettava pellon ollessa auki.
Inventoinnin yhteydessä poimittiin kesantopellon terassilta ja sen lounaiskulmasta kvartseja.
Kohde on ollut muinaisessa niemekkeessä ja terassin alla laskee jyrkkä noin 3 metriä korkea törmä. Maasto kohoaa loivasti lounaaseen. Maaperä on siltinsekaista peltomultaa.

Järvenvuori (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Ravijoelta Virolahden kuntakeskuksen suuntaan johtavan tien pohjoispuolella olevalla hiekkatiellä, jonka etelään laskevassa rinteessä on havaittavissa kaksi terassia noin tasoilla 23 ja 25 metriä merenpinnasta. Löytöpaikan pohjois- ja koillispuolella kohoaa kivinen Järvenvuori ja länsipuolelta kohdetta suojaa matalampi avokallio. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa, kasvillisuus kuusivaltaista sekametsää.
Paikalta löydettiin vuoden 2005 inventoinnissa kvartsi-iskoksia hiekkatieltä elään laskevassa rinteessä, jossa tie jatkuu mäkien välisestä notkelmasta pohjoiseen Järvenvuoren takaiselle Virojärvelle.
Kvartsilöytöpaikan länsipuolella tien sivussa sijaitsee suuri tervahauta. Tieltä löytyi myös oksapainanteisia kuonankappaleita sekä graniitinkappale, johon oli koverrettu kuoppa todennäköisesti jollain metalliesineellä.

Pajusaari 1 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virolahden kirkonkylän pohjoispuolella olevan Härmänkankaan eteläkärjessä.
Inventoinnissa 2005 löydettiin yksi kvartsi mäntykankaalle kaivetun hiekkakuopan ja tien leikkauksesta. Löytöpaikka on noin 12,5 metriä merenpinnan yläpuolella, ja törmä laskee alemmalle noin 11 metriä merenpinnasta terassille heti löytöpaikan eteläpuolella. Alempi terassi laskee edelleen loivasti kohti Vilkkilään vievää tietä. Maasto kohoaa paikalla hyvin loivasti pohjoista kohti.Paikalle tehdystä koepistoissa ei ollut havaittavissa kulttuurikerrosta. Maaperä on hienoa hiekkaa, nykykasvillisuus mäntykangasta.
Tien itäpuolella sijaitsee kaksi noin 2 x 0,4 metrin kokoista kuopannetta. Näiden laidalle tehdyissä kairauksissa oli havaittavissa kaksoispodsoli, sekä toiseen tehdyssä kairauksessa erottui 20 cm syvyydessä yli 30 sentin paksuinen hyvin hiilensekaista kerros.
Noin 200 metriä kvartsilöytöpaikasta pohjoiseen inventoinnissa havaittiin harjun laitaa seuraavan tien risteyksessä samalla terassilla kaksi kuopannetta lisää, joista toiseen tehdyssä kairauksessa 30 cm paksuisen huuhtoutumiskerroksen alta havaittiin mustaa hiilensekaista maata.

Pajusaari 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virolahden kirkonkylän pohjoispuolisen Härmänkankaan itälaidassa.
Inventoinnissa 2005 löydettiin noin 12,5 metriä merenpinnasta terassilta alas laskevan tien leikkaukseen tehdystä oikaisusta yksi kvartsi. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa, mutta kulttuurikerrosta ei paikalta havaittu. Löytöpaikka sijaitsee kapealla kannaksella länsipuolisen pienen suon ja itään laskevan noin 3 metriä korkean jyrkän törmän välissä.
Suon eteläpäässä havaittiin niinikään inventoinnissa 2005 kaksi vastaavaa kuopannetta kuin Pajusaari 1:stä (mj rek. nro 1000007447) ja näiden pohjalle tehdyissä kairauksissa oli noin 10 cm huuhtoutumiskerrosta ja yli puoli metriä hiilensekaista maata.

Syrjälä (1000007449) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virolahden kirkonkylän pohjoispuolisen Härmankankaan itäpuolella sijaitsevan suopellon länsilaidassa.
Inventoinnissa löydettiin ojanleikkauksesta yksi savukvartsi-iskos, punamultaa ja hiiltä. Löytöpaikka on noin 15 metriä merenpinnasta olevan terassin laidassa. Terassilta laskee itään noin metrin korkuinen törmä pellolle ja länteen päin maasto nousee loivasti. Maaperä paikalla on hienoa hiekkaa ja kasvillisuus on sekametsää.

Uusipelto (1000007450) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Virojoen länsipuolella ja Vaalimaan tien pohjoispuolella olevan mäen etelärinteessä.
Inventoinnissa 2005 havaittiin kvartsi-iskoksia metsätieltä kahdelta eri tasolla sijaitsevilta rantamuodostumilta. Pohjoisemman löytökohdan (inventointiraportin kohta A) löydöt poimittiin talteen metsätieltä suuren siirtolohkareen länsipuolelta kallioiden välisestä hiekkaisesta laikusta noin 22 metriä merenpinnan yläpuolelta. Eteläisemmän löytökohdan (inventointiraportin kohta B) löydöt poimittiin samalta tieltä pellonlaidasta saviselta noin 18 metriä merenpinnasta olevalta terassilta. Molempien löytökohtien ylä- ja alapuolilla on loivat törmät.
Vuoden 2023 inventoinnissa selvitettiin löytöpaikan laajuutta. Sen lähistölle kaivetuista koekuopista ei paljastunut mitään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Hytti (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee pellolla Virojoen länsipuolella ja valtatie 7:ltä pohjoiseen johtavan tien länsipuolella Säkäjärven ja Mässelinmäen risteyksen kohdalla ja Mustavuoren kaakkoispuolella.
Inventoinnissa 2005 poimittiin pellolta kaksi kvartsi-iskosta ja palaneen luun pala tasaiselta terassilta noin 27,5 metriä merenpinnasta. Törmä laskee jyrkästi noin 5 metriä tienlaitaan heti löytöpaikan itäpuolella. Luodetta kohden maasto nousee loivasti metsäiselle Mustavuoren mäelle. Noin 100 metriä löytöpaikasta lounaaseen laskee loiva törmä alemalle pellolle. Maaperä on hiekansekaista peltomultaa.

Kangassuo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee hiekkatiellä valtatie 7:n pohjoispuolella Kuivakankaan alueen pohjoiskärjessä.
Loivasti luoteeseen viettävästä rinteestä poimittiin inventoinnissa 2005 hiekkatieltä kolme kvartsi-iskosta. Alueen maasto on loivasti kumpuilevaa, eikä paikalla ole havaittavissa selkeitä rantamuodostumia. Maaperä on hienoa hiekkaa ja kasvillisuus mäntykangasta.

Kantaniitty (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Ravijoelta Virolahden kuntakeskukseen johtavan tien eteläpuolella, noin 750 metriä Halilan kartanosta luoteeseen olevalla pellolla.
Inventoinnissa 2005 poimittiin kynnetyltä pellolta historialliseen aikaan liittyviä löytöjä loivasti koilliseen laskevalta törmältä, joka laskee noin 7 metriä merenpinnasta sijaitsevalta terassilta loivasti alapuolisilla pelloilla sijaitsevaan puronuomaan. Löydöt tulivat pienen peltosaarekkeen molemmista päistä. Löytöinä lasitettua punasavikeramiikkaa, pala kivisavikeramiikkaa ja savitiivistettä. Löytöpaikka sijaitsee Ravijoen ja Ala-Pihlajan kylätonttien välisellä peltoalueella.

Blomsterängen (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Munapirtin alueella, kilometri Keihässalmen sillasta länsilounaaseen, Drangsbölevikenin lounaisrannalla, Munapirtintien pohjoispuolella. Maasto on kivikkoisten moreenimäkien väliin jäävää alavaa ja soista peltoa. Paikka on ollut vielä rautakauden alussa vesijättömaata. Paikalta on löydetty 1908 niittyä pelloksi raivatessa kaksi silityskiveä. Tarkastuksessa 1921 ei todettu mitään muinaisjäännökseen viittaavaa. Esine on ilmeisesti irtolöytö. Se on mahdollisesti pudonnut tai pudotettu matalaan veteen. Esine on mahdollisesti pudonnut aikanaan veteen, sillä tyyppi on tunnettu jo kivikautisista löydöistä.

Heposuonpelto 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kahrinmäellä Hurukselan hautausmaan kaakkoisreunalla olevalla pellolla. Paikka on tasaista savista peltoa. Pellolta löytyi muutamia historialliseen aikaan ajoittuvia löytöjä kuten punasavikeramiikkaa, kuonaa ja tuluspii.

Länsikylä 12 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikaksi mainittu Tasan tilan talon itäpuoleinen pelto. Paikalla ei ollut asuinpaikkaan viittaavia merkkejä.

Suur-Uski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Suur-Uskin maalta löytyneen vasarakirveen löytöpaikka oli isännän mukaan Ravijokeen loivasti viettävä pelto talon eteläpuolella. Kirves löytyi ojaa kaivettaessa. Paikalta ei löytynyt mitään asuinpaikkaan viittaavaa.

Salmela (1000008408) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytäjän ilmoituksen mukaan kourutaltta löytyi Vieru-pellosta Salmelan tilan Uskin talon pohjoispuolelta. Reikäkivi taas olisi löytynyt talon eteläpuolella olevasta pellosta noin 100 m Ravijoesta. Kourutaltan löytöpaikalta ei tehty mitään asuinpaikkaan viittaavia löytöjä, mutta pellon lounaiskulmasta, pienen metsäsaarekkeen kärjestä löytyi ojasta kvartsi-iskos.

Rantala (1000008412) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikaksi mainitaan Vaalimaan jokeen viettävän pellon yläreunassa olevan suuren maakiven alue. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei pellosta löytynyt.

Harjun puutarha (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Paikka sijaitsee Harjun koulutilan puutarhassa, kasvihuoneiden eteläpuolella olevalla pellolla, koulutilalle vievän keskimmäisen tien länsipuolella. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei löydetty.

Kanttura (1000008415) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Nelisivuinen tasataltta löytyi kuusimetsästä läheltä Virojoen sähkölaitosta. Paikka viettää loivasti Virojokeen. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei havaittu.

Paarmanmäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Paarmanmäki sijaitsee Virojoen kylässä, pikatien ja siihen Virojoelle haarautuvan sivutien risteyksessä. Mäki on nykyisin pääosin asuttu. Vasarakirveen löytöpaikkaa ei pystytty määrittämään.

Nakari (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Reikäkivi on löytynyt jostain Nakarin tilan mailta.

Ruokosuo (1000008424) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltan ja tasataltan löytöpaikaksi on mainittu Ruokosuo, Virojoelta Miehikkälään vievän maantien lähellä. Paikkaa ei tarkastettu inventoinnin yhteydessä.

Kuokanmäki (Löytöpaikat)
Historiallinen; Koskelan talon nk. kellaripellosta on löytynyt nelisivuinen poikkikirves. Pellon yläosasta on lisäksi kyntäessä noussut esille palaneita kiviä ja rautakuonaa, jota vieläkin oli runsaasti pellon pinnalla. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei kuitenkaan havaittu.

Isomaa (1000008427) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Pohjalaisen tyypin kirves löytyi Koskelan tilan nk. Isolta maalta, joka sijaitsee kellaripellon (ks.Kuokanmäki) eteläpuolella. Löytöpaikka on isännän mukaan pienen metsäsaarekkeen pohjoissivulla, pellon yläosassa. Paikalla ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa.

Metsäkuokka (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kirves löytyi Otto Kuokan metsäpellosta, jostakin pellon keskellä kulkevan veto-ojan luota. Paikalla ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa.

Sähkölä (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kourutaltta on löydetty Sähkölän uuden asuinrakennuksen itäpuolella olevasta puutarhasta maata käännettäessä. Noin 500 m päässä koillisessa on Vaalimaan VPK:n talon asuinpaikka. Puutarhassa ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Kotola 11 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Hamina-Vaalimaa tien penkereeltä löytyi noin 1400 m Kotola-Vaalimaa ja Hamina-Vaalimaa tien risteyksestä länteen muutamia kvartsi-iskoksia. Mitään muuta asuinpaikkaan viittaavaa ei kuitenkaan havaittu.

Uutela (1000008432) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Piinuolenkärjen löytöpaikka sijaitsee n. 200 m Uutelan talosta koilliseen, pellolla 15 m korkeuskäyrän kohdalla. Pellossa ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa.

Riihelä (1000008433) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka on pieni kumpare, joka sijaitsee Vaalimaanjokeen laskevalla peltoalueella, Riihelän talon eteläpuolella.

Koulunmaa (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikirves löytyi pellosta kasvimaata muokattaessa. Paikalla ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa, mutta paikasta noin 20 m etelään on Ylä-Kotola 1 -niminen asuinpaikka.

Hämäläinen (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Poikkitaltta löytyi pellosta talon navettarakennuksen takaa. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei havaittu.

Mylly (1000008436) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Mattilan Myllyltä asuinrakennuksen kaakkoispuolelta löytyi peltoa tehtäessä kaksoistaltta. Samalla tavattiin nokinen kivilatomus maakiven juuressa. Löytöpaikkaa ei osattu tarkasti määrittää. Pellossa oli Vaalimaan jokeen laskevalla itärinteellä yksi suurempi kivi noin 50-60 m talosta. Toinen mahdollisuus on pieniä kiviä ja pensaita käsittävä saareke pellon keskellä. sSarekkeella on kertoman mukaan ollut vanha asumus. Myllyn asuinrakennuksen aidan vieressä oli maassa hioinkivi, joka on ilmeisesti tuotu paikalle joskus 1950-luvulla.

Uutela (1000008438) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Hioimen katkelma löytyi pikatien eteläpuolelta pellosta n. 150 m Uutelan asuinrakennuksesta itään. Mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei löydetty.

Laaksola (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Raija Koponen löysi vuonna 1985 alkeellisen kirveen omistamansa Laaksola -nimisen tilan mailta Inkeroisista. Alue on nykyisin Käpylä –nimistä pientaloaluetta

Anttila (1000008624) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Matti Anttila löysi omistamansa Anttila -nimisen tilan alueelta Suomusjärven kulttuurin kirveen 1989. Löytöpaikka sijaitsee Anjalankosken kaakkoisosassa noin 600 metriä Pajarin kivikautisesta asuinpaikasta ja Sippolanjoesta itään.

Koivula (1000008639) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Nuolenkärki on löytynyt vuonna 1984 Elimäen länsiosasta, Koivulan tilan itäpuoleiselta pellolta noin 3,4 kilometriä Valtatie 6:sta länteen.

Harju 2 (1000008640) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Elimäen kirkosta noin 14 km kaakkoon, Hämeenkylässä, Teutjärveen laskevan Teutjoen ja Linnaharjun välisessä pellossa. Harjulla on useita kivikautisia asuinpaikkoja.
Oikoteräinen kirves ja taltta KM 23227:1-2 ovat löytyneet vuonna 1986 Elimäen eteläosasta, Harjun tilan mailta, vasikkahaasta kyntösyvyydestä. Linnaharjun kivikautinen asuinpaikka sijaitsee kirveen löytöpaikasta noin 100 metriä koilliseen ja asuinpaikka nimeltä Harju noin 700 metriä pohjoiseen samalla harjanteella.
Vuonna 2015 toimitettiin uusi löytö KM 40826:1 kivikirves.

Pyörämäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosasta, Raussilan ja Joensuun kylien rajalla sijaitsevan Pyörämäen pohjoisrinteen leikkauksesta löytyi nuorakeraaminen työkirves vuonna 1987. Samana vuonna tehdyssä tarkastuksessa ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Ransoila (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen kaakkoisosasta, Raussilan kylän kansakoulun puutarhasta löytyi oikokirves vuonna 1967.

Peippola (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen silloisen uuden Säästöpankin päärakennuksesta noin 15 m pohjoiseen löytyi pihanurmikon teossa hiekkamullasta poikkiteräinen oikokirves. Vuoden 2008 inventoinnissa lähistöltä löytyi kvartsi-iskoksia (ks. Uudet kohteet: Elimäki Kauppakuja 4). Kuivatun Elimäenjärven etelärannalla on todennäköisesti ollut kivikautista asutusta, mutta muinaisjäännös on jäänyt nykyisen Elimäen keskustan alle.

Lehtimäki (1000008645) (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Elimäen keskiosasta, Villikkalan kylän Lehtimäen tilan pellosta löytyi reikäkivi vuonna 1983.

Hohti (1000010324) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Viipurin museon esineenpalan ilmoitetaan löytyneen Sippulan Mömmölän Hohdin maalta 1894 nykyisessä Inkeroisten keskustassa. Hohdin talo on aikaisemmin ollut Inkeroisten yhteiskoulun luona. Nyt paikalla on urheilukenttä ja pieni peltoalue.

Männistö (1000010349) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosasta, Ruotilan Männistön talon mailta on löytynyt kivikirves vuonna 1949. Kohdetta tarkastettaessa ei ole havaittu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Perätalo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken länsiosasta, Ummeljoen Keskikylästä Perätalon pellolta on löytynyt diabaasista tehty poikkikirves vuonna 1920. Kohdetta tarkastettaessa ei ole havaittu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Piuhainkoski (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken lounaisosassa, Kymijoen Piuhainkosken ruoppaustöissä vuonna 1933 löytyi useita kiviesineitä mm. suippokärkinen vasarakirves ja reikäase. Kohteen tarkastaminen vaatisi hankalien kulkuyhteyksien vuoksi erityisjärjestelyjä.

Kansakoulu (1000010360) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Reikänuija on löytynyt noin 120 m Korvenkylän vanhalta kansakoululta länsiluoteeseen. Vuoden 2008 inventoinnissa koordinaattien osoittaman irtolöytöpaikan länsipuolelta löytyi kvartsi-iskoksia, ja kohde määriteltiin kivikautiseksi asuinpaikaksi (ks. uudet kohteet: Anjalankoski Kansakoulu).

Tohmonkangas (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee Tohmonkankaalla Urpalanjoen itärannalla, jyrkästi jokeen laskevalla 20 m mpy olevalla terassilla. Kvartsi-iskos löytyi terassille rakennetun talon pihalla olevasta pienestä savisesta kasvimaasta. Löytöpaikan yläpuolella maasto on hiekkaista mäntykangasta. Paikasta noin 450 metriä pohjoiseen sijaitsee vuoden 2007 inventoinnissa löydetty Hietalan kivikautinen asuinpaikka.

Simola (1000010949) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee Tohmonkankaan pohjoisosassa, Kavalanjärven lounaisrannalla 20 m mpy olevalla terassilla. Kvartsi-iskos löytyi rannassa olevalle kesämökille johtavalta tieltä; löytöpaikan läheisyyteen tehdyissä koepistoissa ei havaittu merkkejä kulttuurikerroksesta. Kvartsin löytöpaikalla oli havaittavissa selkeät rantamuodostumat, ja maasto oli mäntyistä hiekkakangasta.

Soppi (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee Suur-Miehikkälän kyläkeskuksesta noin 1,2 km kaakkoon, Soppi nimisen kohouman eteläpuolella 40 m mpy olevan terassin ja Sopentien välisellä rinteellä. Kvartsi-iskos löytyi lounaaseen viettävästä hiekka-moreenirinteestä. Löytöpaikalta noin 500 metriä länteen sijaitsee vuoden 2007 inventoinnissa löydetty Mäkelän kivikautinen asuinpaikka.

Katajikko (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsi-iskosten löytöpaikka sijaitsee 3 km Suur-Miehikkälän kyläkeskuksesta luoteeseen, Virojoen itärannalla olevalla laajalla savisella peltoalueella. Pellossa erottuu selvästi noin 40 m mpy oleva muinainen rantaterassi. Savipellossa ei havaittu mitään asuinpaikkaan viittaavaa. Paikallisten asukkaiden mukaan paikan lähistöltä olisi aikoinaan löytynyt kivikirveen katkelma, mutta tarkka löytöpaikka on unohtunut ja esineen katkelmakin kadonnut.

Kivelä (1000011052) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee noin 600 metriä Hämeenkyläntien ja Kurkelantien risteyksestä koilliseen, Kivelän tilalta Suopellolle johtavan metsätien varrella. Paikalla on pieni hiekkakuoppa ja sen eteläpuolella juoksuhautoja. Maaperä paikalla on hiekkamoreenia, mutta löytökohdassa on mahdollisesti ollut hiekkatasku. Hiekkakuopan reunalle tehdyssä koepistossa ei havaittu jälkiä muinaisjäännöksestä. Kvartsi-iskoksen löytöpaikasta noin 60 metriä itään metsäautotieltä (pkoo: 6718942, ikoo: 3543599) löytyi mahdollinen kvartsiydin. Löytöpaikasta noin 1km luoteeseen sijaitsee vuoden 2007 inventoinnissa löydetty Hellän kivikautinen asuinpaikka.

Kattilainen 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee valtatien 7 ja Häppiläntien risteyksestä noin 570 metriä länsiluoteeseen, peltojen ympäröimän kallioisen havumetsäkumpareen päältä. Kalliopaljastuman reunalta tuulenkaadosta löytyi kolme kvartsi-iskosta. Maaperässä ei havaittu merkkejä muinaisjäännöksestä. Kattelus 1 (935 01 0004) ja 2 (935 01 0005) kivi- ja/tai pronssikautiset asuinpaikat sijaitsevat löytöpaikasta noin 900 metriä itään.

Kulmakatteenpohja (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee Virolahden ja Miehikkälän rajalla olevan Tyllinjärven eteläpuolella noin 200 m järven rannasta, Keltakangas –nimisen hiekkakankaan pohjoisosassa, pohjoiseen pistävällä terassilla. Löydöt saatiin terassille tehdystä koekuopasta. Maaperässä ei havaittu merkkejä muinaisjäännöksestä.

Vuorisaari (1000011055) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kvartsilöytöpaikka sijaitsee valtatiestä 7 noin 2,4 kilometriä pohjoiseen, Piispantien itäpuolella, noin 400 metriä Ravijoesta länteen. Paikalla on hiekkakuoppa, joka on tehty Vuorisaari -nimiseen pieneen hiekka-moreenimuodostumaan. Hiekkakuopan itäleikkauksesta löytyi savukvartsinen tasoydin. Maaperässä ei havaittu merkkejä muinaisjäännöksestä.

Koskosoja (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Neuvottoman kylän ja valtatien 7 pohjoispuolella, Kirstukivenmäki –nimisen kalliokohouman ja mäkeä kiertävän Koskosojan välissä, mäen pohjoislaidalla olevalla hiekkatasanteella. Paikka on muinaisen salmen etelärannalla sijainnut niemeke, joka on osittain hiekanoton tuhoama. Maaperä on hiekkamoreenia; kuivan mäntykankaan lisäksi terassin pohjoisreunalla on kosteampi sekametsää kasvava vyöhyke, jonka jälkeen alkavat Koskosojaa seurailevat rantapellot. Harrastaja-arkeologi Seppo Kallion mukaan paikalta on löytynyt aikaisemmin kvartsi-iskoksia, mutta inventointihetkellä niitä ei havaittu. Terassin reunassa, pellon puolella on useita pitkänomaisia kuopanteita, jotka vaikuttavat jyrkkine reunoineen melko nuorilta ja liittynevät hiekanottoon.
Vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä havaittiin, että kohteen alueella oli jälkiä maanotosta. Alueelle tehtiin toistakymmentä pientä koekuoppaa, joista ei löytynyt mitään kivikautiseen toimintaan viittaavia merkkejä tai löytöjä. Kohteen status on mainitusta johtuen muutettu muinaisjäännösrekisteriin mahdollisesta muinaisjäännöksestä löytöpaikaksi.

Metsäranta (1000012948) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Metsäranta-nimisen tilan etelä- ja/tai länsipuolella Metson kylässä. Tilan lähipellolta on aikanaan löytynyt ilmeisesti reikäkirves, joka on löydyttyään annettu Virkkalan isännälle. Esineen nykyinen sijainti on tuntematon. Metsärannan tilan isäntä on kerännyt pellolta myöhemmin useita kiviä, joiden joukossa on kaksi kiviesinettä. Näistä toinen on n. 10 cm pitkä poikkiteräinen nelisivuinen kirves. Sen terä on suora ja poikkileikkaukseltaan esine on suorakaiteen muotoinen. Toinen esineistä on. n. 5 cm pitkä oikoteräinen kirves tai taltta ja sen lappeet ovat kaarevat. Lisäksi kerättyjen kivien joukossa on muutama mahdollinen esineenteelmä. Kiviesineet ovat Metsärannan isännän hallussa. Löytöjen tarkka talteenottopaikka ei ole tiedossa. Metsärannan tilalla on muutamia hiekkaisempia kohtia, mutta pelto on savisempaa. Paikalla ei voitu viljan vuoksi suorittaa pintapoimintaa.

Eerola (1000013095) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kuusankosken kaupunkialueen luoteispuolelta, Häkänkulman ja Abessinian välissä sijaitsevan kallio-hiekka –muodostuman luoteislaidalta, kahden hiekkakuopan väliseltä kannakselta löytyi kvartsi-iskos. Paikalla suoritettu hiekanotto on ollut paljon massiivisempaa kuin peruskartassa näkyy. On mahdollista, että paikalla on kivikautinen asuinpaikka, joka on suurelta osin tuhoutunut hiekanotossa. Mikäli paikalla on muinaisjäännös, saattaa kulttuurikerroksia olla säilyneenä Eerolan talolle johtavan tien, maantien ja hiekkakuopan rajaamalla alueella.
Lähin tunnettu esihistoriallinen kiinteä muinaisjäännös on Pakanavuoren kalliomaalaus, löytöpaikasta noin 2,2 kilometriä koilliseen.

Kauppakuja 4 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen kuntakeskuksessa sijaitsevan omakotitalon takapihalta, pohjoiseen kohti kuivattua Elimäenjärveä viettävässä rinteessä olevasta perunapellosta löytyi kvartsiydin ja –iskos. Pelto oli pienialainen, eikä piha-aluetta koekuopitettu. Löytöpaikasta oin 70 metriä lounaaseen Elimäen silloisen uuden Säästöpankin päärakennuksesta noin 15 m pohjoiseen löytyi pihanurmikon teossa hiekkamullasta poikkiteräinen oikokirves (ks. Elimäki Peippola).
On mahdollista, että paikalla on ollut kivikautinen asuinpaikka, joka on ainakin osittain tuhoutunut uudemman rakentamisen myötä. Löytöpaikkojen itäpuolella, niin ikään vanhan Elimäenjärven etelärannalla oleva pelto oli inventointihetkellä vielä viljalla, joten havaintomahdollisuuksia ei ollut. Kyseinen alue on kuitenkin potentiaalista muinaisjäännösaluetta.

Piiparsuo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosasta, Tammijärven ja sen soistuneen lahden, nykyisen Piiparsuon pohjoisrannalta, metsäautotieltä löytyi kvartsi-iskoksia. Löytöpaikalla tien molemmin puolin on metsäinen tasanne, joka rajautuu pohjoisessa kallioon ja kivikkoon ja etelässä peltoon. Maaperä on hietaa. Metsäalueella havaittiin myös neljä pyöreää tai soikeaa painannetta, joiden halkaisija on noin 1–1,5 metriä ja syvyys noin 0,3 metriä. Yksi painanteista kairattiin keskeltä, jolloin turpeen ja vaalean hiedan alla havaittiin noensekainen kerros. On mahdollista, että kvartsilöydöt ja painanteet liittyvät toisiinsa, ja että paikalla on kivikautinen asuinpaikka.
Kohteesta noin 830 metriä luoteeseen sijaitsee Vanha Riitapalon kivikautinen asuinpaikka.

Uusi-Riitapalo (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Elimäen eteläosasta, pohjois–etelä -suuntaisen harjujakson pohjoisosasta, Mäyränmäen eteläpuolelta löytyi kvartsi-iskoksia. Kvartsit löytyivät hiekkatien pinnalta, kahden tien risteyksestä, pienen soranottokuopan kaakkoispuolelta. Löytöpaikan etelä- ja itäpuolella on ehjää, joskin kivikkoista, kuusta kasvavaa metsämaastoa. Maaperä on hiekkamoreenia, mutta maanomistajan mukaan paikalle on myös tuotu soraa lähistöltä. Uusi-Riitapalon talon isäntä kertoi edelleen, että löytöpaikan viereiseltä pellolta olisi joskus löytynyt kivitaltta. On mahdollista, että paikalla on kivikautinen asuinpaikka.
Kohteesta noin 590 metriä lounaaseen sijaitsee Ruskiasuon kivikautinen asuinpaikka.

Ristola (1000013101) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Sippolanjoesta noin 250 metriä lounaaseen, itään viettävässä savisessa peltorinteessä on kvartsi-iskosten löytöpaikka. Kohde sijaitsee noin 750 metriä etelään Peltolan kivikautisesta asuinpaikasta. On mahdollista, että paikalla on kivikautinen asuinpaikka.

Haapala (1000013102) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken kaakkoisosassa, Haapajärven pohjoisrannalla, etelään kohti järveä viettävän peltorinteen ja päällystämättömän maantien leikkauksessa on kvartsi-iskosten löytöpaikka. Pelto oli inventointihetkellä sängellä, joten havaintomahdollisuudet olivat heikot. On mahdollista, että paikalla on kivikautinen asuinpaikka.

Kirkkokallionpelto (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Kymijoen Anjalanlahden länsirannalla, itään viettävässä savisessa peltorinteessä on kvartsi-iskosten löytöpaikka. Kohde sijaitsee noin 800 metriä lounaaseen Ankkapurhan kivikautisesta asuinpaikasta. On mahdollista, että paikalla on kivikautinen asuinpaikka.

Kusikallio (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Kusikallion pohjoispuolla Mäkipirtintien varressa olevalta pellolta on saatu talteen kaksi pii-iskosta. Iskokset löytyivät pellon yläosasta aivan tien vierestä.

Metsola (1000008425) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Hiekkakivihioimen katkelma on löytynyt pellosta vuonna 1962. Paikka on loivasti Vaalimaanjokeen laskeva niitty, jonka keskellä on suurehko maakivi. Paikka muistuttaa huomattavasti Heikkilän Pitkäpeltoa ja onkin mahdollista, että paikalla on asuinpaikka vaikka se jäi vuoden 1967 inventoinnissa löytymättä.
Inventoinnin 2023 yhteydessä ei löytöpaikalta tai sen lähiympäristöstä tehty havaintoja muinaisjäännöksestä.

Kattilansalmi (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Kattilansalmessa Kattilasaaren ja Rullourin välissä
Irtolöytö: Suuri puutukkiankkuri
Sukellusseura Vesikot ry:n leirillä (17.-18.9.1994) suoritettiin vedenalaista inventointia Haminan vanhan sisäänmenoväylän ympäristössä majasaaren itäpuolella, Kattilasalmessa ja Riisiön länsipuolella 7 sukellusparin voimin. Ainoana löytönä löytyi suurikokoinen puutukkiankkuri Kattilansalmesta.

Hasunpohja (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Vehkalahti, Hevossaari, Hasunpohja
Yksipuinen ruuhi, jonka on löytänyt Jouko Suntio

Hevossaaren liitupiiput (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Pyhtään Hevossaaren ranta
Pyhtään Hevossaaren itäpuolelta merenpohjasta löydettiin 1993 liitupiippuja, sukellusten yhteydessä löytyi myös läntistä piikiveä ja keramiikan kappaleita. Löytö arvioitu painolastilöydöksi, hylkypuuta ei ollut näkyvissä

Vassholmen (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Munapirtin ja Vassholmenin saaren välisessä rehevöityneessä salmessa havaittiin hylyn osia, kaaria ja laitalautoja 1990-luvun alussa.
Kohde tarkastettiin Museoviraston toimesta vuoden 2015 syksyllä, jolloin matalasta, mutapohjaisesta rantavedestä havaittiin yksittäisiä hylyn osia. Laivan kaaria ja lautoja löydettiin eri puolillta aluetta sekä salmesta että poukamasta venesataman edustalta. Mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa ei havaittu. Kohteen status muutettiin kiinteästä muinaisjäännöksestä löytöpaikaksi.

Kaunissaari länsiranta (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka on Pyhtään Kaunissaaren länsirannalla, Kaunissaaren kylässä sijaitsevan Kaunissaaren ravintolan läheisellä rannalla.
Rannasta löytyi 1998 irrallinen puisen aluksen osa. Se on voimakkaasti kulunut lauta, jossa on puutappeja ja tapinreikiä. Lauta on mahdollisesti tammea. Tapin halkaisija on 3 cm. Laudan leveydestä jäljellä n. 10 cm.
Viistokaikuluotaamalla on 2019 havaittu useita irrallisia hylyn osia laudan maihin ajautumispaikasta länsiluoteeseen, mutta ei hylkyä tai isompaa hylyn osaa.

Syväsalmen ankkuri (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Syväsalmen sisäpuoleiselta suulta, n. 40m rannasta
Ankkuri puutukilla, ohueksi syöpynyt varren pituus n. 120cm, paino n. 40-50kg, puutukin pituus yli 1m, tukki poikkileikkaukseltaan kulmikas, jäljellä köyden kiinnitysrengas

Tiuholma (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Tiuholman länsipuolelta
Veden alla oleva tykki, joka näkyy pinnalle, muistuttaa Varissaaren tykkejä. Tykin pituus 2.82m, reijän syvyys 1.49m

Maringinlahti (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Maringinlahti
Kaksikorvainen ruukku, vihreä,lasitettu, ortodok. käsienpesuruukku

Viikarinsalmi (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytynyt Kotkan Viikarin salmesta läheltä Mussalon satamaa kellumasta.
Noin 5 m pitkä, 30 cm leveä ja 15 cm paksu hylyn osa. Kappaleessa on 13 puutappia sekä muutamia rautanauloja ja pultteja. Alapuolella hankausjälkiä, toinen pää katkennut.

Lehtinen, länsiranta (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Haminan (ent. Vehkalahtea) Lehtisen itäpuolella Lehtisenvaskaa vastapäätä olevassa matalassa pohjukassa.
Puinen hylyn rakenneosa (peräranka?), joka ilmoittajan mukaan "muistuttaa Lapurin hylyn osia". Korkeus n. 100 cm ja leveys n. 120cm.

Länsikylänjärvi (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Löytöpaikka on Länsikylänjärven pohjoisrannalla, alle kahden metrin syvyydessä.
Yksipuinen ruuhi, jonka pituus on noin 5 metriä ja keulasta mitattu leveys noin 55 cm. Laidat ovat lähes hävinneet, materiaali mahdollisesti mänty, sisäpinnassa on kovertamisen ja polttamisen jälkiä. Ruuhi on pahoin lahonnut ja sammaloitunut. Ruuhi on nostettu järvestä 1980-luvulla ja säilytetty mökin pihalla.

Nöyleppilampi (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Sijaintipaikka on Nöyleppilammen eteläosan länsirannalla pienessä lahdenpoukamassa.
Yksipuinen ruuhi, jonka näkyvissä olevan osan pituus on noin 3 m ja leveys noin 50 cm. Ruuhi on lammen rantavedessä siten, että osa ruuhesta on näkyvissä ja osa on rannassa olevan sammaleen alla. Toinen laita on ilmeisesti irronnut.
Ruuhi löytyi 2008.

Pieni Mäntyjärvi (Alusten hylyt)
Ajoittamaton; Ruuhen löytöpaikka on Pienen Mäntyjärven eteläosan itärannalla mökin Pieni Mäntyjärvi 131 edustalla rantavedessä.
Yksipuinen ruuhi, jonka toinen pääty on nostettu rantavedestä kuiville ja toinen pääty on todennäköisesti edelleen vedessä.

Nuumaniemen ranta (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Löytöpaikka sijaitsee Suolajärven pohjoispuolella Nuumaniemen koillisrannalla. Tasaiselta hiekkarannalta ja vedestä löytyi kvartsi-iskoksia. Paikalla ei ole kiviä tai kalliota, joten on todennäköistä, että iskokset eivät ole jään aikaansaamia. Samalta alueelta löydettiin vuoden 2000 inventoinnissa kvartsi- ja porfyriitti-iskoksia. Kuivalla maalla on jäiden työntämiä rantavalleja, jonne tehdyssä koepistossa ei löydetty mitään asuinpaikkaan viittaavaa. Kohde on erodoitunut veteen.
Kohteesta 200 metriä luoteeseen sijaitsee Nuumasalmen varhaismetallikautinen röykkiö 163010012, ja vastarannalla Nuumasalmen koillispuolella Nuumanniemen kivikautinen asuinpaikka.

Ala-Häsä (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Kampakeramiikan löytöpaikka. Tarkastamaton kohde.

Jokela (1000019100) (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Keramiikan löytöpaikka. Tarkastamaton kohde.

Salonsaari (1000020141) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikirves on löytynyt Voikkaan (nykyisen Kouvolan) Pyhäjärven Salonsaaressa sijainneen saman nimisen maatilan pihapiiristä todennäköisesti 1930-luvun lopussa tai 1940-luvun alussa. Tarkkaa löytöpaikkaa ei tiedetä, lisätiedot ks. löydön verifikaatti.

Etula (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Ajoittamattoman reikäkiven löytöpaikka Saarennon kylän Etulan tilalla. Esine on löytynyt vuonna 1988 ojan kaivun yhteydessä.

Huhtalampi (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Kymentaan Huhtalammin suosta on löytynyt työstetty 78-98 cm pituinen, tasapaksu lankku, jonka molemmat lyhyet sivut on viistottu. Rakennepuu on työstetty havupuusta, todennäköisesti männystä, ja se on niin ylä- kuin alapinnaltaankin kulunut ja pehmennyt.
On vaikea arvioida, minkälaiseen rakenteeseen lankku on alunperin kuulunut. Sen sivuilla sijaitsevat puuvaarnojen reiät osoittavat kuitenkin, että se on ollut osa isompaa, puuvaarnoin yhteen liitettyä rakennetta, mahdollisesti esim. pitkospuita.

Papinpelto (Löytöpaikat)
Pronssikautinen; Pyhtään Itäkirkonkylässä, kivisen mäen itäpuolella on pieni poukama, jossa tasanne. Maaperä on hiesua / hiekkaa. Yhdestä laikutuskuopasta löytyi muutama keramiikanpala (pronssi-rautakauden vaihteesta?) sekä mahdollinen hioinkivi.
Vuoden 2017 inventoinnin aikana hakkuuaukea on kasvanut umpeen (nuorta koivikkoa). Maaperä on melko kivistä. Mäen etelärinteellä on avokallio. Tarkastushetkellä löytöpaikkaa ei pystytty varmuudella paikantamaan. Mäen lakialueelle ja sen lounaisrinteeseen on rakennettu hiljattain omakotitalo. Löytöpaikalle kaivettiin useita koepistoja, jossa havaittiin kivistä moreenimaata. Mikäli paikalla on asuinpaikka, on se todennäköisesti melko pienialainen.
Kohteen luonteen ja laajuuden määrittäminen vaatii tarkempia tutkimuksia.

Bondas 1 (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren eteläosassa. Paikalta on löytynyt vuonna 2011 metallinilmaisimella suorakaiteen muotoinen tulusrauta (KM 40 012: 1). Se löytyi metsittyneeltä peltoalueelta noin 15 cm syvyydestä.
Irtolöytöpaikka vaatii lisäselvitystä: löytöpaikkaa ei ole tarkastettu maastossa.

Bondas 2 (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren länsiosassa. Paikalta on löytynyt vuonna 2011 metallinilmaisimella tulusrauta (KM 40013: 1). Vuonna 2015 löytöpaikalta noin 40 metriä pohjoiseen on löytynyt metallinetsinnässä nuolenkärki (KM 41031, ks. alakohde). Molempien esineiden löytösyvyys oli noin 10 cm.
Irtolöytöpaikka vaatii lisäselvitystä: löytöpaikkaa ei ole tarkastettu maastossa.

Laulia (Löytöpaikat)
Historiallinen; Jani Tarhanen on löytänyt esineitä metallinilmaisimella Sippolasta vuosien 2012-2013 aikana. Piipunrassin KM 40050 löytöpaikka on Laulian tilan peltoa kilometrin Sippolan kirkosta pohjoisluoteeseen Kokkomäen luoteispuolella. Maaperä on savea, löytösyvyys 10-20 cm.

Vieremä (1000023807) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Jani Tarhanen on löytänyt esineitä metallinilmaisimella Sippolasta vuosien 2012-2013 aikana. Kehäsoljen ja hakasoljen KM 40051 löytöpaikka sijaitsee Sippolan kirkosta kilometrin koilliseen, Orijärven ja Kilonsuon välisellä Vieremän tilan pellolla. Maaperä on savea, löytösyvyys 10-20 cm. Löytöpaikalla näkyi myös tiiliä ja keramiikkaa. Löytäjän mukaan paikalla on ollut talo 1700-luvulla. Tarkastamaton löytöpaikka.

Ilometsä (Löytöpaikat)
Historiallinen; Jani Tarhanen on löytänyt esineitä metallinilmaisimella Sippolasta vuosien 2012-2013 aikana. Sormuksen KM 40052 löytöpaikka sijaitsee Sippolan kirkosta kilometrin eteläkaakkoon, Kosjärven länsirannalla, Ilometsän eteläpuolella, Paavolan tilan pellossa. Maaperä on savea, löytösyvyys 10-20 cm. Lähistöllä on Sippolan hovin huvimaja. Tarkastamaton löytöpaikka.

Riihijärvi (1000023989) (Alusten hylyt)
Tuntematon ajoitus; Löytöpaikka on entisen Jaalan kunnan Huhdasjärven alueella oleva Riihijärvi, joka on Kouvolan keskustasta noin 31 km pohjoiseen Vuohijärven länsipuolella. Tiedossa on vain, että löytöpaikka on Riihijärvi (ei tietoa siitä mistä järven osasta on kyse).
Yksipuinen ruuhi löytyi 1985, kun kesäasukkaat nostivat uppopuita pienen Riihijärven pohjasta noin 20 metrin päässä rannasta noin 1,5 metrin syvyisestä vedestä. Löydettäessä ruuhi oli pohjamudan sisällä. Ruuhi hinattiin rantaan. Sen pituus oli 3,7 metriä ja leveys noin 60 cm. Ruuhen molemmat muotoillut päädyt olivat osittain tallella. Ruuhen löytymisestä ilmestyi lehtiartikkeli (29.8.1985 nro 231, lehden nimi ei käy selville lehtiartikkelin kopiosta).
Ruuhi vietiin Kymenlaakson maakuntamuseoon. Ruuhi on myöhemmin (2008) poistettu kokoelmista.

Kattelus (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinen piipunrassi, jonka Jani Tarhanen on löytänyt pellosta Kouvolan Saaramaan kylästä Katteluksen tilalta metallinetsimellä 17.5.2014. Löytöpaikka sijaitsee Saaramaanjärven pohjoisrannalla, Saaramaantien pohjoispuolisessa pellossa, 80 metriä Saaramaantien ja Kaitjärventien risteyksestä koilliseen. Paikalla on rautakuonaa huomattavan paljon. Löytöä ei talletettu kokoelmiin (verifikaatti ja valokuva). Saaramaa (Saaramaa) historiallisen ajan kylätontti 1000013082 sijaitsee löytöpaikasta 300 metriä itään. Tarkastamaton löytöpaikka.

Suurisaari (Löytöpaikat)
Historiallinen; Rautaesine, jonka Juha Kepsu on löytänyt metallinetsinnässä 4.6.2014 Kouvolan Tirvan kylän Tirvanjärven Suurisaaresta, 140 metriä pohjoiseen Suurisaaren eteläkärjestä. Löytöpaikka sijaitsee 7,5 km koilliseen Utin lentoasemasta. Maasto on metsää noin 10 metriä korkeammasta rantatörmästä. Löytösyvyys oli 15 cm. Lähistöltä ei ole muita löytöjä tai muinaisjäännöksiä. Esine muistuttaa nuolenkärkeä, mutta siinä ei ole terää vaan vinoneliön muotoinen litteä pää ja kapea ”ruoto”, ehkä jokin kiinnityshela. Esinettä ei talletettu kokoelmiin (verifikaatti ja valokuva). Tarkastamaton löytöpaikka.

Kepsu (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metalliesineitä, jotka Juha Kepsu on löytänyt Kouvolan Utista Kepsun kylästä Mikkolan tilan pellosta 20.-21.4.2014. Löytöpaikka sijaitsee Valkealan kirkosta 7,8 km itään ja Mikkolan päärakennuksesta 86 metriä länsilounaaseen ja 100 metriä länteen. Löytösyvyys oli 10-20 cm. Esineiden löytökohdilla on välimatkaa noin 40 metriä. Samalta paikalta on löytynyt myös useita rahoja (1634-1900) ja hevoskalujen osia (löytäjän hallussa). Kepsun kylässä ei ole tunnettuja muinaisjäännöksiä. Esineet ovat ristikuvioinen hyvin kulunut pyöreä mahdollinen riipus ja pieni punnus. Löytöjä ei talletettu kokoelmiin (verifikaatti ja valokuvat). Tarkastamaton löytöpaikka. p=6755129, i=496701 punnuksen löytöpaikka, p=6755167, i=496681 riipuksen löytöpaikka

Ahvenkoski (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Metalliesine KM 40215 on löytynyt Pyhtään Ahvenkoskelta Rautakymi-projektin yhteydessä 15.7.2012. Löytöpaikka sijaitsee Pyhtään kirkosta 3,9 km länsiluoteeseen, Ahvenkosken kartanon länsipuolisella rannalla, noin 780 metriä kartanosta länteen. Kartanon ympäristöstä tunnetaan historiallisen ajan kohteita. Esine on putkeksi taivutettu metallilevy, mahdollisesti neulakota (pronssia?)

Iivarinsaari (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Jouni Jäppinen on löytänyt pienen aaltoreunaisen hevosenkengän KM 40216 Pyhtään Iivarinsaaresta Rautakymi-projektin yhteydessä vuonna 2013. Löytöpaikka sijaitsee Pyhtään kirkosta 6,4 km pohjoisluoteeseen. Iivarinsaari on saari Kymijoen läntisen haaran Vuohijärvessä. Hevosenkenkä on löytynyt saaren koillisreunalta. Iivarinsaaresta ei tunneta aiempia löytöjä. Lähimmät kohteet sijaitsevat etelässä Puntinsaaressa ja pohjoisessa Hevossaaressa. Tarkastamaton löytöpaikka.

Rautava (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Sulaneita metallikappaleita, jotka ovat löytyneet metallinetsinnässä 21.7.2014 Kotkan Hurukselan kylästä Rautavan tilan pellosta. Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 3,15 km lounaaseen, 75 metriä Hurukselantien ja Salonmäentien risteyksestä luoteeseen, Salonmäentien länsipuoleisessa pellossa. Kappaleita ei talletettu kokoelmiin (verifikaatti ja valokuvat). Pelto rajoittuu vanhaan kylätiehen. Tien toisella puolen on ollut talo 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Lähin tunnettu kohde on Huruksela Koivumäki 1000009836 puolustusvarustus noin 670 metriä luoteeseen. Tarkastamaton löytöpaikka.

Kuppari (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Löytö (2 kpl hylyn osia) on noussut aikoinaan ylös verkkoja nostettaessa.
Löytö koostuu seuraavista osista: 1. pitkä kaaren pala, jossa on loveukset laitalaudoille ja puutappeja, 2. lyhyempi kaaren pala tai muu rakenneosa, jossa on loveukset laitalaudoille ja puutappeja. Osat ovat peräisin limisaumaisesta aluksesta.
Kohteen ilmoittaja vei osat 18.8.2014 Suomen merimuseoon Kotkaan.

Rautava 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Jouko Rautava on löytänyt 1800-luvulle ajoittuvan kasteristin metallinetsinnässä 5.10.2014 Kotkan Hurukselan kylästä Rautavan tilan pellosta. Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 3,3 km lounaaseen, Kymijoen haaran Leppäjoen pohjoisrannalla, Hurukselantien ja Kahrinmäentien risteyksestä 200 metriä länsiluoteeseen. Esine löytyi pellon reunasta vanhalta rantatörmän ja pellon rajalta vain muutaman sentin syvyydestä. Peltoalueelta on löytynyt aiemmin sulaneita metallikappaleita, kohde Rautava 1000024595. Kasteristiä ei talletettu Kansallismuseon kokoelmiin (verifikaatti ja valokuvat). Tarkastamaton löytöpaikka.

Pitkäsaari (1000026650) (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Löytöpaikka sijaitsee Kotkan Pitkäsaaren itäpuolen suurimman lahden rannalla. Löytöpaikan tiedot ovat hieman epävarmoja. Löytö tehtiin kesällä 2014.
Kyseessä on mahdollisesti puisen laudan tai aluksen laitalaudan kappale. Kappaleessa näyttäisi olevan puinen tappi. Kappaleen pituus on arviolta noin 40 cm.

Bäckvall (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee Myllykylän Palokankaalla, valtatien 7 pohjoispuolella, noin 730 metriä Vastilantielä koilliseen. Paikalta on löytynyt metallinetsinnän yhteydessä saviastian paloja, kiviesineen katkelma, kivilaji- ja kvartsi-iskoksia sekä palanutta luuta (KM 40459: 1-13).

Hietamäki (1000026827) (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee Myllykylän Granbackassa, valtatien 7 pohjoispuolella, noin 200 metriä Vastilantieltä länteen. Paikalta on löytynyt kaksi saviastian kylkipalaa (KM 40460). Löytöpaikalla on tehty myös havaintoja kolmesta painanteesta.

Terrikallio (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee Purolan luoteispuolella, Kirkkotien eteläpuolella ja Korsnäsintien itäpuolella, Terrikallion etelärinteellä. Arkeologian harrastaja on löytynyt paikalta kolme kvartsi-iskosta (KM 40463). Löytöpaikalta on myös havaittu mahdollinen painanne, joka on muodoltaan soikea.

Sortteerinkärki (Löytöpaikat)
Ei määritelty; Löytöpaikka sijaitsee Kymijoen Puntinsaaressa, Sortteerinkärjessä, saaren poikki kulkevan tien itäpäässä olevan kääntöpaikan lounaispuolella. Paikalta on löytynyt harrastajan toimesta useita saviastian kappaleita ja kvartsi-iskos (KM 40464: 1-2) sekä rautaveitsiä ja sirppi (KM 41030: 1-3, ks. alakohde). Löytöpaikalta noin 300 metriä länsi-luoteeseen sijaitsee Puntisaari 1 (1000007177) kivikautinen löytöpaikka.

Etelärinne (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Löytöpaikka sijaitsee Laajakoskenjärven eteläpuolella, Uitun länsipuolella olevalla peltoalueella, Laajakoskentien läheisyydessä. Paikalta on löytynyt pintalöytönä kiviesineen kappale (KM 40547). Löytäjän mukaan löytöpaikalle on 1940- ja 1950-luvuilla tuotu huomattava määrä hiekkaa kivikautiselta asuinpaikalta
Kohde vaatii lisäselvitystä; löytöpaikkaa ei ole tarkastettu maastossa.

Bondas 3 (Löytöpaikat)
Tuntematon ajoitus; Löytöpaikka sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Kymijoen Puntinsaaren keskiosassa, Puntinsaarentien eteläpuolella. Paikalta on löytynyt metallinetsinnän yhteydessä tulusrauta ja hokki (KM 40565: 3-4) sekä näiden löytöpaikasta noin 160 metriä etelä-lounaaseen jääkenkä sekä rautaesineen kappale (KM 40565: 1-2).
Löytöpaikan lähellä sijaitsevat Bondas 1 (1000023780) ja 2 (1000023781) sekä kivikautinen löytöpaikka Puntinsaari 2 (1000007180).
Kohde vaatii lisäselvitystä; löytöpaikkaa ei ole tarkastettu maastossa.

Peltola 2 (1000027606) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Virojoen pohjoispuolella ja Suur-Miehikkälän historialliselle ajalle ajoittuvien kylätonttien länsipuolella sijaitsevalla pellolla. Paikalla on havaittu tarkastuskäynnin yhteydessä muuta peltoa tummempi ja hiilipitoisempi maa-aines, josta on löytynyt tyypillisiä historialliseen aikaan ajoittuvaan asuinpaikkaan viittavia löytöjä. Löytöalueen halkaisija on noin 15 m. Paikalta on löytynyt pellon maanmuokkaustöiden yhteydessä runsaasti rautakuonaa sekä myös kvartsia, poltettua savea ja punasavikeramiikan paloja. Löydöt ovat maanomistajan hallussa.
Inventoinnin 2023 yhteydessä ei löytöpaikalta tai sen lähialueelta tehty havaintoja muinaisjäännöksestä.

Ristola (1000027689) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 4,3 km lounaaseen, Hirvenjoen länsipuolisilla pelloilla, Hurukselan Kahrin kylänpaikasta 315 metriä itään. Hopearaha KM 40663:1 on löytynyt 5.5.2015 metallinetsinnässä peltokumpareelta noin 10 cm syvyydestä. Rahat ja kaksoisnappi KM 40662:1-3 ovat löytyneet 8.5.2015 metallinetsinnässä samalta pellolta. KM 40662:1 on 1/2 äyrin klippinki, Kustaa II Aadolf, 1625. Löytöjen sijainnit ks. alakohteet. Paikalla ei havaittu mitään kiinteitä rakenteita. Lähin tunnettu muinaisjäännös on historiallisen ajan kylänpaikka Huruksela Kahri 1000009656. Tarkastamaton löytöpaikka.

Kokkola (1000027904) (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 4,1 km lounaaseen, Hirvenjoen länsipuolisilla pelloilla, Hurukselan Kahrin kylänpaikasta 370 metriä itään. Hopeavartaan kappale KM 40664:1 on löytynyt 14.5.2015 metallinetsinnässä peltosarasta Hirvijoen törmällä. Löytösyvyys oli noin 15 cm. Paikalla ei havaittu mitään kiinteitä rakenteita. Lähin tunnettu muinaisjäännös on historiallisen ajan kylänpaikka Huruksela Kahri 1000009656. Pellon eteläosasta on muita metallinilmaisinlöytöjä, ks. Kotka Ristola. Tarkastamaton löytöpaikka.

Ajoittamaton; Löytöpaikka sijaitsee Pyhtään kirkosta 5,3 km luoteeseen, Paaskosken itärannalla, Puntinsaaren läntisellä rantatörmällä. Paikalle on kaivettu koekuoppa 50x50 cm, jossa oli nokimaata 10-15 cm, alla puhdas sorakerros. Hokki, nauloja ja rautakuonaa KM 40850:1-4 ovat löytyneet 1 m² alalta (metallinetsimellä?). Ei tarkempia löytötietoja. Löytäjän mukaan kyseessä lienee rautakautinen kenttäahjo. Tarkastamaton löytöpaikka. Puntinsaaressa on useita metalliesineiden löytöpaikkoja, esim. Bondas 2 180 metriä tästä löytöpaikasta kaakkoon.

Rysä (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 3,5 lounaaseen, Hurukselan kylässä, Kymijoen ja Leppäjoen välisellä niemellä. Metalliesineen katkelmat ovat löytyneet metallinetsinnässä 26.9.2015 pellosta noin 15 cm syvyydestä. Ei tarkempia löytötietoja tai havaintoja. Kaksi löytökohtaa, joilla on välimatkaa noin 100 metriä. Esineet ovat katkelmia mahdollisesti koristelistasta (tina/lyijy/sinkki?). Tarkastamaton löytöpaikka. Esine palautettiin löytäjälle.

Lehtovirta (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Anjalan kirkosta 4,1 km lounaaseen, Hirvenjoen ja Halkolanlahden välissä, noin 30 metriä länteen Halkolan puutarhan pohjoisemman kasvihuoneen länsipäädystä. Koristeltu metalliesineen katkelma on löytynyt metallinetsinnässä elokuussa 2015 pellosta noin 10 cm syvyydestä. Ei tarkempia löytötietoja tai havaintoja. Tarkastamaton löytöpaikka. Esine palautettiin löytäjälle. Löytöpaikasta noin 270 metriä pohjoiseen sijaitseen Purtilon historiallisen ajan asuinpaikka 1000009661.

Hevoskiventöyry 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka sijaitsee Myllykosken kirkosta 1,9 km eteläkaakkoon, Kymijoen itärannalla, Myllykosken taajaman eteläpuolella, Kovusaarentien ja Halkoniementien risteyksestä 230 metriä lounaaseen. Kantasormus on löytynyt pellosta metallinetsinnässä 13.8.2015 10-20 cm syvyydestä. Paikalla on kumpu, jossa on kiviä, kuonaa ja likamaata. Edellisenä vuonna löytyi historiallisen ajan rahoja, nappeja ja solkia. Esineet ovat löytäjällä. Sormusta ei talletettu Kansallismuseon kokoelmiin vaan palautettiin löytäjälle. Tarkastamaton löytöpaikka. Paikalla on myös kivikautinen asuinpaikka Hevoskiventöyry 754010009.

Lavikko (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Löytöpaikka sijaitsee Ruotsinpyhtään Strömforsin kaakkoispuolella, Lavikon saaren länsirinteellä. Paikalta on löytynyt vuonna 2016 metallinetsinnässä nuolenkärki (KM 41218:1). Sen löytösyvyys oli 10 cm.
Kohde vaatii lisäselvitystä; löytöpaikkaa ei ole tarkastettu maastossa.

Hailila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Halilan 1700-luvulta peräisin olevan kartanon luoteispuoliselta pellolta on löydetty pala mahdollisesti 1500-luvulle ajoittuvaa punasavikeramiikkaa vuoden 2005 inventoinnissa. Lähialueelle on 1800-luvun kartoissa merkitty laaja kylätontti.

Kirkonkylä Mäki (Löytöpaikat)
Historiallinen; Kirkonkylän (Taipale) Järvenkylän tonttimaan eteläpuolella olevalta pellolta on löytynyt vuoden 2007 inventoinnissa (Mökkönen) 1500-1700-luvuille ajoittuvan partamiehenkannun pala sekä rautakuonaa (KM 2007130:52-57).
Löydöt tulivat 5 metrin korkeuskäyrän alapuoliselta alueilta Mäen tilan etelä- ja lounaispuoliselta pellolta.

Sysimäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Kivikautisen taltan löytöpaikka sijaitsee Sysimäen pohjoispuolella, pihapiirissä hiekkapohjaisella terassilla, jonka reuna lähtee laskemaan pellon reunalta jyrkästi.
Taltta löytyi talon rakennustöiden yhteydessä. Paikalta ei havaittu eteläsuomalaisen tasataltan lisäksi muita löytöjä, eikä löydetty merkkejä kulttuurikerroksesta.

Mikkola (1000032978) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellosta löytynyt keväällä 2016 metallinetsinlöytöinä 1500-luvulle ajoittuva hopeainen pöytäveitsen ylähela, jossa ikonografinen reliefi (luultavasti Johannes Kastaja tai pyhän Veronikan hikiliina), ja ns. Sarvas-tyypin kuvasormus (KM 41612: 1 ja 2, jälkimmäinen alakohde).
Vaatii tarkempaa selvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Wredebyn lentokenttä (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä keväällä 2016 löytynyt kaksipäisen hevosriipuksen katkelma ristiretkiajalta ja pieni kehäsolki (KM 41614: 1 ja 2). Vuonna 2019 toimitettu uusia rautakautisia löytöjä (diar. KM 42084; ks. alakohteet).

Skyttälä (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta löytynyt metallinetsinnässä kupariseosesine, joka varauksin on tulkittu rautakautiseksi (KM 41661: 1).

Iloharju 2 (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä löytynyt pellosta ns. suorasivuinen vasarahamarainen kirves myöhäisrautakaudelta (itäinen sotakirvestyyppi).

Stråkfors (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Vuonna 2011 Pyhtään Itäkirkonkylästä, Stråkaforsin koskesta noin 600 metriä kaakkoon, löytyi metallinetsinnässä keskiaikainen Ave Maria -sormus (KM 40371).
Löytöpaikka sijaitsee Strukankallioiden luoteispuolella, kallion juurella. Maasto paikalla laskee kohti luoteista-pohjoista. Löytöpaikalla on tehty ilmeisesti hakkuutöitä joitain vuosia sitten ja nyt paikalla kasvaa metrin-parin korkuista harvaa vesakkoa. Maaperä paikalla on osin kivikkoista soraa ja osin hienoaineksisempaa kivennäismaata. Humuskerros paikalla on paksu ja sekoittuneen oloinen, ilmeisesti juuri hakkuutöiden seurauksena. Vuoden 2019 inventoinnin aikana oltiin yhteydessä paikalliseen metallinilmaisinharrastajaan, joka kertoi paikalta löytyneen (metallinilmaisimella) sormuksen lisäksi ainoastaan piikkilangan pätkiä. Etsintää paikalla oli tehty muutamaankin otteeseen.
Vuoden 2019 inventoinnissa paikalta ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa. Kohdetta on pidettävä irtolöytöpaikkana.

Varamaa (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Pellosta on keväällä 2019 löytynyt kivikirves. Pitkä, poikkileikkaukseltaan segmentinmuotoinen, poikkiteräinen kirves on tehty vihertävästä kivestä. Löytöpaikan korkeus merenpinnasta on alle 20 m.

Saivikkala Taarinvuori kaakko (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka Saivikkalan Taarinvuoren koillispuolisen pellon ylärinteessä. Noin 42 x 31 metrin kokoisella alueella korkeuskäyrien 16 ja 19 välisellä alueella historiallisen ajan löytöjä: vihreällä lasitettujen punasavisten keittoastioiden, posliinin ja piiposliinin paloja. Alueelta löytyi myös palanutta piitä ja yksi mahdollisesti kivikautinen kvartsi-iskos.

Nuuttila (1000037419) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta on löytynyt useita mahdolliseen kalmistoon viittaavia myöhäisrautakauden esineitä ja esineenkatkelmia noin 50 x 50 metrin laajuiselta alueelta. Vaatii lisäselvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa. Lisätiedot viranomaiskäyttöön ks. sähköinen ilmoituspalvelu ILM 12598.

Kylä-Tyynelä 1 (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta on löytynyt pyöreä myöhäisrautakautinen riipus. Vaatii lisäselvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa. Lisätiedot viranomaiskäyttöön ks sähköinen ilmoituspalvelu ILM 12599.

Kylä-Tyynelä 2 (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta on löytynyt kuulamainen myöhäisrautakautinen punnus. Vaatii lisäselvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa. Lisätiedot viranomaiskäyttöön ks sähköinen ilmoituspalvelu ILM 12599.

Ahvionkoski 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä on tammikuussa 2020 löytynyt 15 cm syvyydestä savimaasta puolikas hevosenkenkäsolki, Salmon tyyppiä 19. Läheltä myös historiallisia löytöjä: tipparaha ja ikonografisen sormuksen kansanomainen muunnelma.

Riihelä (1000038182) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Talon vieressä olevasta metsästä on löytynyt 20 cm syvyydestä silmukallinen putkikirves ja talon toiselta puolelta telso. Tarkat löytöpaikat eivät tiedossa.

Niisikko (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Paikalta on löytynyt nuorakeraamisen kulttuurin nelisivuinen oikokirves.
Inventoinnin 2023 yhteydessä löytöpaikan laajuutta selvitettiin koekuopin. Kaivetuista koekuopista ei löytynyt mitään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Peltola 2 (1000038185) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Pellon pinnalta löytynyt poikkiteräinen kivikirves.

Tuhkakallio (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä on vuonna 2020 löytynyt myöhäisrautakautisen rannerenkaan katkelma 15 cm syvyydestä. Ilppari ILM14990.

Tjädurberget (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä on vuonna 2017 löytynyt väkipuukon teränkatkelma savimaasta 10 - 15 cm syvyydestä.

Lillängen (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Metallinetsinnässä on keväällä 2017 löytynyt soikea tulusrauta, tuluspii ja kuparipellin katkelma.

Hepovuori (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä on löytynyt 15 cm syvyydestä kuusivaltaisesta metsästä 1700-luvulle ajoittuva sinettileimasin.

Sotapelto (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Käyräselkäinen kourutaltta KM 18029 on löytynyt Taasian kylän Pekkalan talon Sotapellosta noin 250 m länteen Taasianjoesta.
Oiva Keskitalo on tarkastanut löytöpaikan vuonna 1969 Iitin inventoinnissa. Keskitalo (kohde Iitti KIMONKYLÄ 2): "löytänyt Urmas Pekkala keväällä 1959 Pekkalan talon Sotapellosta kynnöksestä pellonmuokkauksen yhteydessä. Löytökohta on peruskarttaan merkittyjen tilusteiden haarasta n. 30 m lounaiseen, metsään menevästä tiestä 8 m länteen. Maaperä löytöpaikalla on kovaa savea, eikä siinä näy mitään jälkiä kivikautisesta asutuksesta." Löytäjä on ilmeisesti osoittanut löytöpaikan Keskitalolle. Keskitalon sanallinen kuvaus vastaa hänen ilmoittamiaan koordinaatteja, joten koordinaatit lienevät varsin tarkat. Tilustiet näkyvät vuoden 1964 peruskartassa.
Johanna Seppä on tarkastanut löytöpaikan vuoden 2003 inventoinnissa (s. 119). Silloin tilusteitä ei ole enää ollut, vaan löytöpaikan ympäristö on ollut kokonaan peltoa.

Tompuri 1 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Iitistä Tompurin tilan pellosta on löytynyt kivien keräyksen yhteydessä 21.5.2019 kivikautinen tasataltta (KM43458: 1). Paikka sijaitsee Iitin kirkosta noin yhdeksän kilometriä etelälounaaseen, Konttilantien ja Konttilanojan pohjoispuolisella peltoalueella.
Viljelyksessä oleva pelto oli puitu, kun löytöpaikka tarkastettiin. Paikalla oli olkea, ja maanpinta oli tamppaantunut. Maanomistaja kertoi, että pellosta oli kerätty kiviä suhteellisen hiljattain.
Paljasta pintaa oli sen verran, että pintapoiminta oli juuri ja juuri mahdollista. Löytökohta ja sen lähiympäristö tarkastettiin silmänvaraisesti sekä tekemällä lapionpistoja ja maanäytekairauksia. Yksi koekuoppa kaivettiin. Maanpinnalla ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa. Kairanäytteissä ja koekuopassa näkyi normaali muokkauskerros ja sen alla luontainen hiesu.
Mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa ei Tompuri 1 kiviesineen löytöpaikalla havaittu.

Tompuri 2 (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Iitistä Tompurin tilan pellosta, sen pintamaasta, on löytynyt peltotöiden yhteydessä 4.6.2021 kiviesine (KM43459). Samalta pellolta on myös toinen ilmoitettu löytö, joka on kiveä (löytynyt 30.5.2014). Museoviraston alustavan arvion mukaan esine vaikuttaa kivikautiselta. Paikka sijaitsee runsaat yhdeksän kilometriä Iitin kirkosta etelälounaaseen, Konttilantien ja Konttilanojan välisellä peltoalueella.
Viljelyksessä oleva pelto oli puitu, kun löytöpaikka tarkastettiin. Sänki oli lyhyt ja olkea oli vähän, maanpinta oli tamppaantunut. Maanomistaja kertoi, että pellosta oli kerätty kiviä hiljattain. Paljasta maanpintaa oli sen verran, että pintapoiminta oli mahdollista. Löytökohta ja sen lähiympäristö tarkastettiin silmänvaraisesti sekä tekemällä lapionpistoja ja maanäytekairauksia. Maanpinnalla ei havaittu mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa. Kairanäytteissä näkyi normaali muokkauskerros ja sen alla luontainen hiesu ja savi.
Mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa ei Tompuri 2 kiviesineen löytöpaikalla havaittu.

Parikka Pitkä-Kymin rantapelto (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellosta löytynyt metallinetsinnässä ortodoksinen kaularisti ja musketinkuula.

Mäntyrinne (1000044087) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä 1.6.2017 löytynyt todennäköinen maksuhopeatangon katkelma.
Viranomaiskäyttöön Ilppari ILM 10745

Savukoski (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Metallinetsinnässä on huhtikuussa 2018 löytynyt metsästä 1300-luvun raha, tallinnalainen artig, n. 1385–1395 .

Korvenpellot (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä on kesäkuussa 2022 löytynyt putkikirves metsärinteeltä 7,5 metrin korkeuskäyrän läheisyydestä. Löytösyvyys 25 cm. Tarkempia tietoja viranomaiskäyttöön: Ilppari ILM22265.
Vaatii lisäselvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Nurmistonvuori (Löytöpaikat)
Ajoittamaton; Metallinetsinnässä on huhtikuussa 2021 havaittu rautakuonaa noin 15 cm syvyydessä.
Vaatii lisäselvitystä; kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Hannula (1000044858) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellolta 3.11.2019 metallinetsinnän yhteydessä talteen otettu vyölaatan tai hihnanhelan katkelma.

Urpanen (1000045183) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Metallinetsinnässä syksyllä 2015 talteen otettu kulkunen.

Yrjölä (1000046488) (Löytöpaikat)
Keskiaikainen; Pellolta metallinetsinnässä löytynyt silmäkirveen teräkatkelma (löytöpvm. 26.6.2016).
Lisätietoa viranomaiskäyttöön Ilppari ILM 12787.

Oravala Vanhankylänpelto 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä keväällä 2020 löytyi noin 2 cm syvyydestä 1400-luvun hopearahan katkelmia (Eerik Pommerilainen, aurto, 1405–1439) ja kehäsolki. Löytäjän mukaan löytöpaikalla maaperä on paikoittain aivan mustaa ja alueella on mahdollisia uuninpohjia ja muita vaikeasti havaittavia kivirakennelmia. Lisätietoja viranomaiskäyttöön Ilppari ILM13599.

Oravala Vanhankylänpelto 3 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi metallinetsinnässä keväällä 2020 luultavasti keskiaikainen hevosenkenkä noin 15 cm syvyydestä. Lisätietoja viranomaiskäyttöön Ilppari ILM13599.

Oravala Vanhankylänpelto 4 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi metallinetsinnässä keväällä 2020 panssarinuolenkärki noin 10 cm syvyydestä. Lisätietoja viranomaiskäyttöön: Ilppari ILM13599.

Pohjanmäki (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Niittypalstan ojan penkalta tai sivulta löytyi kivikautinen kourutaltta. Esineen löytösyvyys on n. 25-40 cm (löytöpvm. 17.5.2020). Alueen ympäristö on niittyä, jossa on kasvimaita ja laatikkoviljelyä.
Viranomaiskäyttöön ilmoituksesta on paperiverifikaatti.

Kokkola 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellosta löytyi metallinetsinnässä keväällä 2020 sinettisormus ja muita historiallisen ajan esineitä (KM 44907).

Hartola Heikkilä (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta on toukokuussa 2023 löytynyt metallinetsinnässä viikinkiajan massiivisten rannerenkaiden katkelmia ja dirhemin katkelma, sulanutta kupariseosta sekä historialliseen asutukseen liittyviä rahoja ja pienesineitä. Havainto myös runsaasta rautakuonan esiintymisestä sekä palaneista kivistä kalliopaljastuman pohjoispuolella. Tarkempia tietoja viranomaiskäyttöön: Ilppari ILM26305.

Patasaari (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Saaren eteläkärjestä löytyi harrastusinventoinnissa pieniä kvartsi-iskoksia.
Lisätietoa viranomaiskäyttöön Ilppari ILM 13025.

Mustavuori (1000048120) (Löytöpaikat)
Kivikautinen; Rantaterassilta löytyi retkeilyn yhteydessä kvartsi-iskoksia. Lisäksi paikalta havaittiin hiiltä ja palaneita kiviä.
Lisätietoa viranomaiskäyttöön Ilppari ILM 13123.

Matala (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi luonnossa liikkuessa todennäköinen verkon painokivi.

Tuomela 2 (1000048577) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pienestä kasvimaasta löytyi keväällä 2023 kaksiteräinen miekka, jonka terä on taivutettu.

Kuoppaniementie (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellolta löytyi metallinetsinnässä käpylusikan katkelma. Lisäksi muuta historiallisen ajan esineistöä, jota ei otettu kokoelmiin.

Kymijoki Vuolenkoski 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Löytöpaikka on Iitin Vuolenkoskella Kymijoessa tien 363 sillan eteläpuolella virran pohjassa länsirannan tuntumassa 5-6 metrin syvyydessä. Paikalla on hiekka- ja kivikkopohja ja voimakas virtaus.
Metallinen ratas, joka on halkaisijaltaan noin 2 metriä. Paikalla on ollut aikanaan virtavettä hyödyntäviä myllyjä ja saha.
Sillan pohjoispuolella virran itärannalla on edelleen (2023) puinen myllyrakennus.

Wredeby 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellosta löytyi metallinetsinnässä vuonna 2016 Eerik Pommerilaisen aurto ja ns. Sarvas-sormus (alakohteena).

Rakila (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi metallinetsinnässä kaksipiikkinen viskari.

Enäjärvi Uutela (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellosta on löytynyt metallinetsinnässä historialliseen asutukseen viittavia pienesineitä sekä rautakuonaa. Ilppari ILM29703.

Niittylahti (1000051250) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi metallinetsinnässä pieni gargoili-aiheinen hanan osa.

Juhola (1000051436) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsästä löytyi metallinetsinnässä piikkimäinen keihäänkärki.

Mannari (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Ojan penkasta on 1940- tai 1950-luvulla löytynyt soikea tuluskivi, josta on käytettävissä valokuva ja mittatiedot (pituus 97mm, leveys 47mm, paksuus 37mm; terävähköt päät, ainakin toisella laakasivulla yksi ura, sivulapetta kiertää selvä ja syvä ura). Lisätietoja viranomaiskäyttöön: Ilppari ILM30271.

Kärmeskylä (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä huhtikuussa 2021 löytyi pellosta ikoniriipuksen katkelma.

Vainio (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Pellosta on lokakuussa 2024 löytynyt viikinkiaikaisen tasavarsisoljen katkelma, lunulariipus, kolmipuolainen hihnanjakaja sekä muita myöhäisrautakautiseen ja historialliseen asutukseen liittyviä löytöjä. Ilppari ILM32372.

Kalmoniemi (1000053208) (Löytöpaikat)
Rautakautinen; Kalmoniemelle on vuonna 1966 pystytetty muistokivi oletetulle vanhalle hautapaikalle. Lokakuussa 2024 niemeltä löytyi metallinetsinnässä A-tyypin soikea kupurasolki ja muita myöhäisrautakautisia esineitä 15 - 25 cm syvyydestä metsitetystä pellosta. Löytäjän havaintojen mukaan niemellä on myös historialliseen asutukseen liittyviä rakenteita, jotka saattavat olla muinaismuistolain suojaamia.
Vaatii tarkempaa selvitystä. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Mooseksenmutka Eerola (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä toukokuussa 2020 metsästä löytyi putkimainen hela. Löytösyvyys noin 10 cm.

Rajasuontausmaa (Löytöpaikat)
Historiallinen; Paikalta on löytynyt kaarevahamarainen veitsi.

Sakkara (Löytöpaikat)
Historiallinen; Peltotyön yhteydessä löytynyt historiallisen ajan punasavikeramiikkaesine.

Hirvelä (Hirwelä) 2 (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä huhtikuussa 2022 pellosta löytyi sarvas-sormus ja silmäneula (alakohteena).

Pumppupelto (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellolta on löytynyt huotran ylähela.

Karkela (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellolta on löytynyt mahdollinen neulakoten katkelma.

Anttila 2 (1000055548) (Löytöpaikat)
Historiallinen; Pellolta on löytynyt koruketjun katkelma.

Palasuo (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metsäsaarekkeelta löytynyt metallinetsinnässä Tallinnassa lyöty skillinki (1534). Ilppari ILM18383.

Leiri (Löytöpaikat)
Historiallinen; Metallinetsinnässä keväällä 2019 pellosta löytyi Kaarle XII:n hätäraha.

Lilla Krokö (Kivirakenteet)
Ei määritelty; Röykkiö sijaitsee korkean tasalakisen ja paljaan kallion laella olevassa matalassa syvennyksessä. Se on hajotettu; osa kivistä on vieritetty alas kallion halkeamaan. Halk. n. 6 m. Kyseessä lienee mannerjään levittämä luonnonkivikko (Timo Miettisen arvio 2011). Poistettu kiinteiden muinaisjäännösten joukosta.

Hiidenvuori (142090001) (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Timo Miettisen mukaan Harald Haarmannin (1996, italialainen Emmanuel Anatin toimittama sarja ja Yliopistolehti 2/1999) julkaisema "kalliopiirros" Hiidenvuoren (epävarma muinaislinna, 142 09 0018) seinämässä on luonnonmuodostuma. Kallion pintakerroksen levymäinen lohkeilu on saanut aikaan hieman sorkkaeläimen päätä ja eturuumista muistuttavia kuvioita. Asian on vahvistanut geologi Joachim Rolser (Timo Miettisen vastine, Yliopistolehti 3/1999?). Kysymys on siis luonnollisesta syöpymästä, ei esihistoriallisesta kalliopiirroksesta (vrt. Taipalsaaren Käärmekallio).
Pirjo Uino, Christian Carpelan ja Timo Miettinen kävivät katsomassa "piirrosta" keväällä 1999. Koordinaatit merkitty rekisteriin tämän retken havaintojen mukaan.

Rauhamäki (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; "Kalliopiirrokset" sijaitsevat Rauhamäen rakennusryhmän itälaidassa sileäpintaisella kalliolla, ainakin osa aittarakennuksen alla. Kalliossa on hahmotettu (maanomistaja Esa Saarelainen) useita kuvia: ympyröitä, soikioita, kolmio, lintuja jne. Jotkut vaikuttavat hakatuilta (Aarni Erä-Eskon tarkastuskertomus, käynti 1958), mutta osa kuvioista on epämääräisiä ja ilmeisesti luonnonmuodostumia.
Hiukan sensaationhakuinen lehtijuttu Kouvolan sanomat 28.10.1999, sivu 14 (Pirjo Uinon kommentteja "piirroksista" liioitellaan - vastakohdaksi Timo Miettisen epäilevälle asenteelle).
Esa Saarelaisen kirje Museovirastolle 21.4.2001 (lisätietoja, Pirjo Uinon vastauskirje 15.5.2001).

Alho (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde on luontaiseksi todettu kivikko, jolla ei ole muinaistieteellistä merkitystä.

Rapakivenkangas (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Suuri rapakivisiirtolohkare sijaitsee Rapakivenkankaalla mäntymetsässä, suurten hiekanottoalueiden luoteispuolella. Työstämätön luonnonkivi sijoittuu Peippolan ja Ratulan kylien rajalle. Sen edustalla on vallimainen rakenne, joka lienee luontainen.

Moronvuori (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kohde sijaitsee Valkmusan kansallispuiston reitin varressa, Kananiemensuon itärannalla, jyrkkärinteisellä ja korkealla Moronvuoren kalliomäellä. Kallion pystysuora ja korkea seinämä soveltuisi hyvin kalliomaalauksen paikaksi ja paikalliset harrastajat sekä Kymenlaakson maakuntamuseon arkeologit ovat käyneet paikalla etsimässä kalliomaalauksia tuloksetta.
Kalliossa on tunnettu luola, Moronreikä, jonka suun oikealla puolella olevassa seinämässä on todettu punaisia värjäytymiä. Ne ovat todennäköisesti luontaisia. Luolan vasemmalla sivulla on tuoreita merkintöjä. Paikalta 100 m pohjoisluoteeseen (P = 6717030, I = 3486950, Z = 25-30) on todettu 2002 graniittikallion pystyseinämästä punaiseksi värjäytynyt kapea läiskä (15 x 30 cm), jonka alareuna sijaitsee 80 cm nykyisen maanpinnan yläpuolella. Läikästä valuu väriä ja kyseessä on todennäköisesti luontainen värjäytymä. Kohteen tulkinnasta on esitetty myös eriäviä mielipiteitä.

Valkmusa 1 (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Hiidenkirnu sijaitsee Valkmusan kansallispuistoon kuuluvan Mustajärvensuon pohjoispuolella sijaitsevan Haukkavuoren lähimaastossa.
Se on maastossa vaikeasti havaittava, josta on jäljellä vain länsireuna. Hiidenkirnun halkaisija on kaksi metriä ja syvyys 50 cm; sen pohjalla on kivisälää. Hiidenkirnua ja sen ympäristöä peittää paksu sammal.

Valkmusa 2 (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Hiidenkirnut sijaitsevat Valkmusan kansallispuistoon kuuluvan Mustajärvensuon pohjoispuolella sijaitsevan Haukkavuoren lähimaastossa.
Kaksi hiidenkirnua vierekkäin, noin kolmen metrin etäisyydellä toisistaan. Itäisempi on halkaisijaltaan 50 cm ja syvyydeltään 50 cm. Hiidenkirnu on muodostunut kallioon vaakasuoraan. Läntisempi hiidenkirnu on halkaisijaltaan 40 cm ja sen syvyys on 75 - 100 cm.

Skitunäsintie (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kivikkokumpare Skitunäsintien itäpuolella, luontainen

Heinlahti Kokkovuori (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kohde sijaitsee Heinlahden Kokkovuoren itärinteessä, Vähäkuppiksentien eteläpään länsipuolella olevassa kallioseinämässä. Matalan, mutta jyrkkärinteisen kallion itäisessä seinämässä erottuu punaisia värjäytymiä, todennäköisesti luontaisia.

Teuroinen (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Osaksi kallioinen, metsäinen matala mäki, jonka länsireunalla jyrkänne. Jyrkänteessä kerrotaan olevan kahdet lohkomalla tehdyt nousuaskelmat.

Pelkhuo (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kallioinen ja moreeninen mäki, jossa on jyrkänteitä useilla sivuilla. Huipulla kuopanteita.

Mustamäki 1 (1000008327) (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kalliopaljastuman eteläosassa noin 8 m pitkä vallimainen muodostuma lohkareista, noin pohjois-eteläsuuntainen. Kallion pohjoisreunan ulkopuolella noin 1,9 m korkea siirtolohkare, jossa seitsemän "uurretta".

Mustamäki 2 (1000008328) (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Kehämäinen kiveys halkaisijaltaan noin 1,3 m (ilmeinen kotaliesi) pienen laakean kallion päällä.

Mustamäki 3 (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; Laakealla kalliolla ainakin yksi kivikasa.

Tiilikallio (Luonnonmuodostumat)
Ei määritelty; 1885 paikalla käyneen Blomqvistin mukaan Sydänkylän Tiilikalliolla on "iso kalmisto 50 syltä pitkä ja 18,6 leveä. Sitä kutsutaan Tiilikallion nulikkakiveksi".

Löllänvuori (Luonnonmuodostumat)
Tuntematon ajoitus; Iittin Säyhteenkylän Löllänvuoren eteläpuolella sijaitsevat rantamuodostuma.

Paijärvi Kylänmäki (Luonnonmuodostumat)
Tuntematon ajoitus; Kaksi hiidenkirnumaista kalliossa olevaa syvennystä Paijärven kylässä. Niistä toinen on patamainen ja toinen laakeampi. Perimätieto kertoo, että kuoppia olisi käytetty huhmareina. Kuopat sijaitsevat Paijärven kylän vanhalla tonttimaalla (Pakkasen tontti), Kylänmäki 271 ja 272 -talojen pihatien välissä kalliokumpareella.

Pohju (Luonnonmuodostumat)
Tuntematon ajoitus; Kierakkalassa, noin 100 metriä Korkeakosken voimalasta etelään on havaittavissa kaksi hiidenkirnua sekä neljä poranreikää.
Hiidenkirnujen välimatka toisistaan on noin 6 m ja ne sijaitsevat aivan Kymijoentien lounaisreunalla, tien penkereellä, luode-kaakkosuuntaisen kalliopaljastuman alimmalla "terassilla". Pienempi hiidenkirnuista on muodoltaan soikea, 60x80 cm, syvyys 60 cm. Suurempi on halkaisijaltaan puoliympyrä (toinen sivu kaareva, toinen suora), kooltaan 90 x 140 cm ja syvyydeltään runsaan metrin.
Kallion pinnassa on hiidenkirnujen tasolla havaittavissa yksi kallion lohkomisen yhteydessä syntynyt poranreikä, jonka halkaisija on 2,5 cm. Tämän lisäksi on hiidenkirnujen vieressä nousevassa kalliojyrkänteessä havaittavissa hiidenkirnujen kohdalla kolme muuta poranreikää, joiden halkaisija on 4 cm. Porausreikien keskinäinen etäisyys toisistaan on 70 cm.
On mahdollista, että kallion louhiminen on liittynyt vieressä kulkevan Kymijoentien rakentamiseen. Tarkoitus on mahdollisesti ollut louhia enemmänkin kalliota, mutta löytyneet hiidenkiukaat ovat pysäyttäneet työn.

Savilahdenvuori 4 (Luonnonmuodostumat)
Ajoittamaton; Mahdollisen kiviröykkiön pohjana pidetty erikokoisten kivien muodostama lähes pyöreä rakenne osoittautui vuoden 2018 tutkimuksissa luontaiseksi. Kyseessä lienee kalliosta rapautuneiden kivien keskittymä.

Tuoresmäki (Luonnonmuodostumat)
Ajoittamaton; Alue on pohjoiseen voimakkaasti viettävää mäenrinnettä. Pienialainen pirunpelto sijaitsee mäenrinteen yläosassa rantaterassin reunalla E-W-suunnassa. Luonnonkiveyksen leveys on 15 m ja pituus 40 m, ja se muodostaa rinteeseen tasaleveän ja pinnaltaan tasaisen kivivyöhykkeen, jolla on korkeutta alle 1 m. Pirunpellon alueella on useita isompia ja pienempiä kuoppia ja kantoja, joiden kohdilla kiviä on siirrelty ihmisvoimin pois alkuperäisiltä paikoiltaan. Pirunpellon pyöreäpintaiset rantakivet ovat muutoin paksun sammalpeitteen kattamia ja niiden koko vaihtelee välillä 20-60 cm - keskimääräinen kivikoko on 40 cm. Puita pirunpellon kiveyksen alueella ei kasva. Kohde on maastosta helposti erottuva.

Hevossaari (1000032441) (Luonnonmuodostumat)
Ajoittamaton; Pirunpelto sijaitsee Itäisellä Suomenlahdella, Hevossaarella. Kohde on saaren keskiosassa, avokallioalueen pohjoisrinteessä. Kohdetta ympäröi mäntykangas.
Pirunpelto on laajuudeltaan 20 m x 50 m, kivien halkaisija vaihtelee 20-50 cm.
Kivikentän kaakkoispuoliskon alueelle oli luonnonkivikkoon kaivettu seitsemän kuoppaa tai kuopannetta, joista isoimman, halkaisijaltaan 4-metrisen kuopanteen itäreunalle oli kasattu kivistä matala, vallimainen muodostelma. Pirunpeltoon kaivetuista kuopista ei löytynyt minkäänlaisia puu-, metalli- tms. rakenteisiin liittyviä jäännöksiä tai löytöjä ja kuoppien funktio ja niiden kaivamisen syy jäivät epäselväksi.

Ala-Pihlaja (Nederpijhla by) Kantola (Asuinpaikat)

Järvenkylä (Träskeby) Uutela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Järvenkylän talot ovat sijainneet Klamilanlahden koillispuolella, aivan Suuren rantatien kupeessa. Järvenkylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin viisi taloa. (Kaukiainen 1970:94,101).
Järvenkylän alueella on Vanhala-Uutela -nimipari. Kartoissa vuosilta 1770, 1804 ja 1852 Uutelan alueella ei näyttäisi vielä olevan asutusta. Kyseessä voi olla 1800-luvun lopun uudistila.

Kotola (Ylikothola by) Ylä-Kotola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kotolan kylän talot ovat sijainneet Virolahden itäosassa, Vaalimaanjoen itärannalla. Kotolan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin neljä taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kotoin –niminen isäntä. (Kaukiainen 1970:94,101).
Maisema on säilyttänyt vanhakantaisen luonteensa, kylän asutus sijaitsee edelleen peltojen ympäröimillä kumpareilla. Koitolan kylän vanhoilla tonttimailla sijaitsee nykyisin maatilojen asuin- ja talousrakennuksia; osin ne ovat rakentamattomia. Alueella on todennäköisesti säilynyt myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.

Reinikkala (Reinickala by) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Reinikkalan kylän talot ovat sijainneet aivan Virolahden kaakkoisosassa, nykyisellä rajavyöhykkeellä, Vaalimaanjoen pohjoisrannalla. Reinikkalan kylä mainitaan vuoden 1544 savuluettelossa, kylässä oli tuolloin seitsemän taloa. Vuoden 1571 hopeaveroluettelossa Reinikkalaan on merkitty viisi taloa. 1500-luvulla kylässä asui mm. Kattila, Reinikka ja Wärri –nimisiä isäntiä. (Kaukiainen 1970:94,102).
Tonttimaa sijaitsee todennäköisesti kokonaan luovutetulla alueella. Rekisteriin merkityn kohdan asutus on pääosin peräisin 1900-luvulta.

Haasiankoski (Teollisuuskohteet)
Moderni; Mahdollisesti uittoon liittyvät hirsi- ja kivirakenteet sijaitsevat Tervajärven koillispuolella, Rumppulammesta Lojulampeen laskevassa pienessä koskessa. Rumppulammen puolella sijaitsee hyvin säilynyt kivillä täytetty hirsirakenne.
Kohde tarkastettiin vuoden 2023 inventoinnissa. Vuoden 2006 inventoinnissa havaittua hirsirakennetta ei löytynyt. Sen sijaan Rumppulammen päästä, sen etelärannalta, löytyi kasa salvoshirsiä, jotka ovat peräisin jostain rakenteesta, todennäköisimmin mainitusta hirsiarkusta. Kohde lienee siis tuhoutunut.
Haasiankosken pieniä patorakennelmia ei ole inventointihavaintojen perusteella syytä
pitää arkeologisena kohteena. Ne on ehkä kasattu vasta uittokauden jälkeen, koska uittoa varten hyvin matala ja lyhyt kosken pätkä todennäköisemmin pyrittiin pitämään avoimena.

Punakelinvuori (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Punakelinvuorella on mahdollisesti ollut historiallisen ajan vartiopaikka, ns. näköviestitysasema (Raunio 1971:152).

Vilppula (Philpola by) Nieminen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vilppulan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen pohjoisosassa, Kymijoen etelärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Vilppulan kylä ilmaantuu maakirjoihin vuonna 1560, jolloin kylässä oli neljä isäntää. Kauas Raussilan kantakylästä perustettu uudiskylä kasvoi nopeasti, ja vuonna 1600 kylässä oli jo 14 isäntää. (Oksanen 1985:36-37.)
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen, Lautalan tontilla on myös teollisuuskiinteistöjä. Niemisen tontilla on sijainnut vanha Kymijoen ylityspaikka ja lauttavalkama (ks. Vilppulan lauttavalkama 1000007713).
Inventointi 2019: Kylätontti paikannettiin vuoden 1828 kartan perusteella. Samoilla paikoin talotontti sijaitsee myös Kuninkaan kartastossa (1776–1805), sekä 1840-luvun pitäjänkartalla. Kylätontti on rakennettua aluetta.

Töytäri Koivula (Työ- ja valmistuspaikat)
Moderni; Töytärin kylässä noin 400 m Ilkanpyölin (Hamina Ilkanpyöli 917 01 0028) röykkiöstä luoteeseen ja n. 2 km Tursanmetsä 1:n (Hamina Tursanmetsä 1 1000 00 3048) kahdesta röykkiöstä luoteeseen on Koivulan tilan mailla, peltoaukealle etelään katsovassa rinteessä, metsäautoteiden risteyksessä iso kiviröykkiö. Röykkiö on kooltaan n. 6 m x 4 m, ja sen korkeus on n. 1,5 m. Kivien halkaisija on 40–50 cm. Röykkiö on rakennettu ison maakiven ympärille teräväsärmäisistä kivistä, ja sen eteläosa näyttää hajonneelta. Röykkiön pohjoisosassa kivet ovat sammaleen peitossa.
Koivulan tilan nykyinen omistaja, Nurmijärven Klaukkalassa asuva Reijo Supinen kertoi, että hänen setänsä on ajanut aikoinaan runsaasti kiviä pellolta metsän reunaan, juuri kyseiselle paikalle vanhan vajan vierelle. Kohde on siis mitä ilmeisimmin moderni peltoraunio, vaikkakin sijaintipaikka olisi topografialtaan sopiva myös pronssikautiselle röykkiölle

Huhkaimenvuori (Taide)
Moderni; Iitin Inkerinniemessä, Kymijoen länsirannalla sijiatsevan korkean Huhkajanvuori-nimisen kalliomäen laella on noin 140 cm pitkä etelä-pohjoissuuntainen "riimuhakkaus" noin 30 cm korkeista kirjaimista. Markus Hiekkasen tarkastuskäynnin perusteella "riimut" ovat moderni tuotos.

Kattilasaari (1078) (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Suuri Mustasta itään, Kattilasaaren kaakkoispuolella
Hylky, josta ei tarkempaa tietoa

Tankholman veneen hylky (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Kujaholmin saaren pohjoispuolella sijaitsevan pienen Tankholman saaren rannassa matalassa vedessä
Limisaumaisen männystä rakennettun veneen hylky, jonka pituus n. 3 metriä ja leveys n. 1 metri, kylkilaudoituksen arvioitu leveys n. 30 cm

Tammion Kipanaisenniemen hylky (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Tammion Kipanaisenniemen pohjoispuolella.
Limisaumaisen avoveneen noin kymmenen metriä pitkä hylky matalassa vedessä.
Hylky löydettiin vuonna 1993 Kymenlaakson maakuntamuseon tutkiessa Tammion Västarissa sijaitsevaa viikinkiaikaista hautaröykkiötä. Kaivausten yhteydessä päätettiin tutkia myös Västarin itäpuolella sijaitsevan suojasataman pohjaa Tiina Mertasen johdolla. Vene on ostettu Tammioon 1950-luvulla Haminan satamasta. Alun perin sillä on kuljetettu ahtaajia redillä odottaville laivoille. Lommit ostivat aluksen Tammioon ja kuljettivat sillä mm. hiekkaa muista saarista. (Tiedot saatu Tammiolaiselta eläkkeellä olevalta luotsilta Vilho Suomalaiselta.)

Sundholm (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Haminan ulkosaaristossa Sundholman/Suntholmit itäisen saaren pohjoisrannassa.
Paikalla on tasasaumainen veneen hylky, jossa käytetty rauta/puutappeja.
Hylystä irronneita osia: kolmiaskelmainen porras, jossa rautalankut.
Hylky todettiin vuonna 1997 pahasti hajonneeksi, laajalla alueella havaittiin useita yksittäisiä kaaria ja kylkilautoja tai niiden osia. Sundholman saaren rannasta noin kolmen metrin syvyydestä löytyi kasa kylkilautoja ja kaaria (aluksen etuosasta?), noin 40 metrin etäisyydeltä löytyi kaksi toisistaan kolmen metrin etäisyydellä lepäävää hieman yhtenäisempää kaarista ja kylkilaudoista koostuvaa osaa (aluksen peräosasta?) Hylyn laudoitus ohutta ja tasasaumaista. Mitään merkkejä kansilaudoituksesta eikä purjeveneestä löydetty. Kyseessä ilmeisesti varsin kevytrakenteinen alus, ja havainnot viittaavat pikemminkin pienehköön ehkä moottoroituun avoalukseen kuin 1800-luvun kuunariin.

Kormusensalmi (Alusten hylyt)
Historiallinen; Vironlahdella Suuri Kormusen rannalla Kormusensalmessa
Hylyn pituus on noin 22 metriä (ilmoittaja ei saanut aivan tarkkaa mittaa). Kyseessä on tasasaumainen männystä rakennettu alus, jonka jäät ovat ruhjonneet lankkukasaksi.

Mussalo Palaslahti (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Mussalossa Palaslahden itäosassa Voimalaitoksen edustalla.
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky. Alus on ollut yksimastoinen, suippoperäinen (ei peräpeiliä) ja keulapuomilla varustettu. Apukoneena on yksisylinterinen Wickström -petrolikone aluksen perässä. Jäljellä olevan kölin pituus on noin 11,5 metriä ja hylyn suurin leveys on noin 3,5 metriä. Alus on tasasaumainen, siinä on parikaaret ja se on sisältä karneerattu. Rakennusmateriaali on havupuuta. Potkuria ei voinut havaita pohjasedimentistä. Peräranka on kaatunut oikealle puolelle perän ulkopuolelle, keularanka on poissa, mutta kölin alaosa on näkyvissä melkein koko matkalta. Alus on pahoin hajonnut, vain alimmat runkorakenteet ovat jäljellä. Osa kaarista nousee kuitenkin noin metrin korkeuteen pohjasta. Ei ole varmaa, onko alus ollut kannellinen.
Hylyn ilmoitti Museovirastolle kotkalainen Kalevi Lindström 1995. Lindströmin mukaan hylky on jaala, jonka omisti lavansaarelainen Simeon Aatola. Perimätiedon mukaan jaala jäi talvehtimispaikalleen hylyksi 1940-luvun lopulla.
Hylky havaittiin Loxus Technologies Oy:n viistokaikuluotauksessa, joka tehtiin 2003 Palaslahden täyttösuunnitelmien vuoksi Kotkan Sataman kustantamana. Hylyn ajoituksen varmistamiseksi teetettiin dendrokronologinen ajoitus, jonka tuloksen perusteella puumateriaali on kaadettu aikaisintaan 1910-20 -luvuilla.

Syvänsalmensaari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkan itäosassa lähellä Haminen rajaa Syväsalmensaaren kaakkoisrannalla.
Paikalla on puurunkoisen aluksen hylky. Puuaines on mäntyä. Hylyn pohjalla on rautarakenteita.
Hylystä on löytynyt Arabian Fasaani-astiastoon kuuluvan esineen jäänteitä (Fasaani-sarjaa valmistettiin 1876-1950).
Paikalliset asukkaat liittävät hylkyyn kaksi tarinaa: toisen mukaan Krimin sodan aikana englantilaisten pommittaessa Ruotsinsalmen linnoituskaupunkia varakkaat kaupunkilaiset pakenivat omaisuuksineen tähän suuntaan ja yksi alus olisi uponnut. Toisen tarinan mukaan kysymyksessä olisi puisen höyrykoneella varustetun aluksen hylky.

Metsolan Höyrypanimo-rakennuksen ranta (Alusten hylyt)
Historiallinen; Kohde on sijainnut Kotkan Metsolan kaupunginosassa sijaitsevan vanhan Höyrypanimo- rakennuksen ja Kosulaisen kallion edustalla rannassa. Kysessä on ollut proomun hylky. Museoviraston 3.1.2014 saaman rekisteripalautteen mukaan hylky on raivattu pois 1990-luvulla.

Krapi 2 -ruoppaajan hylky (Alusten hylyt)
Historiallinen; Långön luoteispuolella
Teräksestä valmistettu hinattava ruoppaaja. Hylky on suhteellisen ehjä. Hylky makaa pohja ylöspäin.

Halssinsaari 1 (Puurakenteet)
Ei määritelty; Halssinsaaren länsipuolella
Kohde löytynyt vuonna 1992 GTK: n suorittamassa viistokaikuluotauksissa, puutavaralta vaikuttavaa materiaalia, mahdollinen hylky, kohdetta ei löytynyt sukelluksissa 1997 ilmeisesti paikannusongelmien takia.
Merivartioston kanssa suoritetussa viistokaiku-luotaus- sekä sukelluslerin aikana (27-30.5.2019) kohde tarkasteltiin ROV-laiteella ja paikalla todettiin olevan kaksi eri nippullista uittotukkeja. Ranta on matala ja karikkoinen mikä vaikeutti kuvausta mutta alueelta otetusta videokuvasta ei tukkien lisäksi ilmennyt muita puu-osia. Marcus Lepola, hanktetukija , Suomen Merimuseo.

Halssinsaari 2 (Puurakenteet)
Ajoittamaton; Halssinsaaren länsipuolella
Kohde löytynyt vuonna 1992 GTK: n suorittamassa viistokaikuluotauksissa, puutavaralta vaikuttavaa materiaalia, mahdollinen hylky, kohdetta ei löytynyt sukelluksissa 1997 ilmeisesti paikannusongelmien takia.
Merivartioston kanssa suoritetussa viistokaiku-luotaus- sekä sukelluslerin aikana (27-30.5.2019) kohde tarkasteltiin ROV-laiteella ja paikalla todettiin olevan kaksi eri nippullista uittotukkeja. Ranta on matala ja karikkoinen mikä vaikeutti kuvausta mutta alueelta otetusta videokuvasta ei tukkien lisäksi ilmennyt muita puu-osia. Marcus Lepola, hanktetukija , Suomen Merimuseo.

Puhos (Alusten hylyt)
Ei määritelty; Koivuluodon kaakkoisrannalla, rantavedessä.
Jäiden pahoin runtelema hylky.

Viiranpohja (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Haminan satamassa Hillonniemen etelärannalla olevan Viiranpohja-lahden itäreunassa osaksi täyttömaan/penkereen alla sataman rannassa.
Hylyn pohjarakenteita noin 38 metrin pituudelta ja 13 metrin leveydeltä. Hylky makaa n. 2 metrin syvyydessä osittain sataman täyttömaan alle hautautuneena. Hylyn peräosa on jäänyt suurten kivenlohkareiden ja soramurskeen alle. Hylystä on jäljellä pääosin pohjarakenteita kuten parillisia pohjapalkkeja (leveys n. 22 cm), pohjalankkuja (leveys n. 12 cm), väliseinärakenteita (perässä) ja kolmiomaisia kaarenpäitä styyrpuurin puoleisella laidalla (n. 26 kpl).
Hylky löytyi inventoinnissa 2007. Haminan sataman satamasuunnittelun ja kehitysprojektien kehitysjohtajan avulla saatiin Haminan sataman palveluksessa vuosina 1975–1994 olleelta eläkkeelle jääneeltä satamamestari/satamakapteenilta tietoja tästä sataman alueella olevasta hylystä. Satamamestarin mukaan kyseessä on neuvostoliittolainen proomu, joka hinattiin neuvostoliittolaisten Hangon evakuoinnin jäljiltä vesilastissa Haminan sataman Hillon laiturin pohjoispäähän vuonna 1941. Proomu oli tuotaessa lastattu evakuoiduilla tarvikkeilla, ruumat olivat veden vallassa, mutta puurakenteisena alus kellui niin että kannella saattoi kävellä. Proomu purettiin sukeltajien toimesta ja proomun lastina oli mm. vaatteita ja ammuksia. Purun jälkeen proomua lähdettiin hinaamaan, jolloin se on saattanut päästä irti hinauksesta ja päätyä siten Viiranpohjaan. Satamamestarin mukaan tuohon aikaan ei näistä asioista paljon kirjoiteltu lehdissä.
Satamalta marraskuussa 2021 saadun tiedon mukaan Viiranpohjan hylky on jäänyt rantapenkereen ja viereisen rata-alueen täyttötöiden alle.

Korian kalastuslaite (Työ- ja valmistuspaikat)
Ei määritelty; Korian vanhan varuskunnan edustalla Kymijoessa.
Puulistoista koostuva rakenne jossa käytetty kuparilankaa. Kyseessä on mahdollisesti paikalle ajautuneen merran jäännökset.

Hallinsuo 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajamerkki, noin 10 cm paksu graniittikivilaaka, sijaitsee Hallinsuon kaakkoislaitaa kulkevan metsäautotien kaakkoispuolella. Kivi on tuettu pystyasentoon noin päänkokoisilla kivillä. Kohteen kautta kulkee kiinteistöjen raja.

Visamäki (1000022813) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Rajakivi sijaitsee Paljakassa tasaisella mäntykankaalla Hevossaarentien pohjoispuolella, noin 80 metrin päässä tiestä.
Kivi on alhaalta ylöspäin kapeneva, työstämätön luonnonkivi, joka on pohja-alaltaan soikio. Mitat maanpinnan tasosta 40 x 20 cm ja kiven yläreunasta 26 x 19 cm, korkeus 40–45 cm. Kiven kaakkoissivustalta erottuu luku 41. Rajakivi on pinnaltaan voimakkaasti jäkälöitynyt.
Kohteen kautta kulkee kiinteistöjen raja.

Ruonala (Kivirakenteet)
Moderni; Aita sijaitsee Mussalon Takakylässä, Villeläntien itäpuolella, kahden asuintontin rajalla. Itä-länsisuuntainen aita on pituudeltaan noin 30 m, leveydeltään 1,2 m ja sen korkeus on 70–90 m. Aita on kasattu pääosin särmikkäistä ja lohkotuista kivistä, jotka on ladottu ilman sideainetta 3–4 päällekkäiseen kerrokseen.
Paikallisen asukkaan mukaan aita olisi rakennsttu tonttirajalle 1940–1950-luvulla.

Valkealan Leiritie (Maarakenteet)
Tuntematon ajoitus; Kolme halkaisijaltaan 6–7 metrin laajuista pyöreää kuoppaa, sekä yksi pienempi (halk. 1,5 m) sijaitsevat Valkelassa, peltoalueen viereisellä metsämaalla. Kuopanteet on tulkittu mm. hiilimiiluiksi. 2013 tehdyssä tarkastuksessa ei kohteessa havaittu hiilimiiluihin viittaavia merkkejä.
Paikallisten asukkaiden mukaan kysymys on 1950-luvulle asti käytössä olleista AIV-rehun säilytyskuopista. Tarkastuksen yhteydessä tehdyt havainnot tukevat ko. tulkintaa.
Ks. myös kohde Nurmiranta.

Huuhkajanvuori (Maarakenteet)
Moderni; Kouvolan Sipilänmäen eteläpuolella olevan Huuhkajanvuoren pohjoiseen/luoteeseen laskevasta rinteessä on n. 4x3x0,5 m laajuinen nelikulmainen sammalen peittämä kuoppa. Kuopassa on maavallit ja sen pohjalla erottuu hirsirakennetta ja havuja. Lisäksi siinä on aukko luoteiskulmassa. N. 15 m pohjoiseen on toinen, pienempi, kuoppa, jossa erottuu vain maavallit. Nauriskuopaksi kuoppa on liian kookas ja leveä, mutta muutoin tuntomerkit sopivat nauriskuopan kuvaukseen. Kyseessä vaikuttaa olevan melko moderni kuopparakenne, jota on mahdollisesti käytetty varastointiin, ehkä maakellarina.

Korkeakoski Niitynmäki (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsee umpeenkasvaneella peltoalueella. Paikalla kasvaa pääosin kuusta. Paikalla on neljä peltoviljelyyn liittyvää viljelyröykkiötä, jotka ovat osin romahtaneita sekä paksun sammalen ja hakkuujätteen peitossa. Paikalla on ollut vielä 1980-luvulla peltoa. Röykkiöiden halkaisija on 2-2,5 m.

Savanjärvi (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Savanjärven kaakkoispuolella Liuhdonpäästä itään sijaitsee hiekkapohjaisella mäntykankaalla parakkien jalustoilta vaikuttavia kivijalkakiviä ainakin neljässä paikassa. Kivet ovat maksimikooltaan noin 0,5 m. Jalat eivät muodosta nykyisillä paikoillaan täydellisiä symmetrisiä kivijalkoja, joiden varassa rakennusten voisi ajatella seisovan. Vaikuttaakin siltä, että kiviä on siirrelty muualle tarvittaessa, jolloin maastoon on jäänyt epälukuinen määrä kiviä merkiksi parakista.

Moderni; Kohde on betoninen varasto, joka sijaitsee Rankin keskiosassa, avokallion itälaidalla.
Varasto on kooltaan 3 x 5 metriä ja sen korkeus on 2 metriä. Katto on kaareva ja betonikaton ulkopinnalla on kaarevista teräslevyistä tehty vahvike. Sisäänkäynti on varaston päädyssä, jossa on puiset pariovet. Rakennusajankohdasta ei ole tietoja.
Vuoden 2016 inventoinnin havainnot: Kyseessä on todennäköisesti 1930-luvulla rakennettu varastorakennus. Rakennus ei ole aktiivisessa käytössä, mutta on varsin hyväkuntoinen – ainoastaan muinaisjäännösrekisterissä mainitut puiset pariovet ovat hävinneet. Saarella on lukuisia 1910–30-luvuilla rakennettuja rakennuksia.

Moderni; Kohde on betoninen varasto, joka sijaitsee Rankin lounaisosassa, avokallion itälaidalla.
Varasto on kooltaan 3 x 5 metriä ja sen korkeus on 2 metriä. Katto on kaareva ja betonikaton ulkopinnalla on kaarevista teräslevyistä tehty vahvike. Sisäänkäynti on varaston päädyssä, jossa on puiset pariovet. Rakennusajankohdasta ei ole tietoja.
Vuoden 2016 inventoinnin havainnot: Kyseessä on todennäköisesti 1930-luvulla rakennettu varastorakennus. Rakennus ei ole aktiivisessa käytössä, mutta on varsin hyväkuntoinen. Saarella on lukuisia 1910–30-luvuilla rakennettuja rakennuksia.

Moderni; Ruutivarasto, joka sijaitsee Rankin keskiosassa tien varrella. Se on rakennettu betonista ja tiilistä. Ulkoseinät on rapattu. Varasto on kooltaan 7 x 10 m. Rakennuksen päädyissä on niitatut, teräksiset pariovet. Katto on holvattu. Kummallakin pitkällä sivulla on katon rajaan tehty neljä ilmastointiaukkoa, jotka on nyttemmin tukittu lasitiilillä. Lukittu. Rakennettu 1930-luvun alussa.
V. 2016 inventoinnin havainnot: Kohde on sähköistetty ja edelleen käytössä oleva varastorakennus.

Moderni; Ampumatarvikevarasto, joka sijaitsee Rankin keskiosassa tien varrella. Se on rakennettu betonista ja tiilistä. Varasto on kooltaan 7 x 10 m. Rakennuksen päädyissä on niitatut, teräksiset pariovet. Katto on holvattu. Rakennettu 1930-luvun alussa.
V. 2016 inventoinnin havainnot: Edelleen käytössä oleva ja sähköistetty varastorakennus.

Länsikylä (Flonkarböle) Korpela (Asuinpaikat)
Historiallinen; Flonkarböle mainitaan lähteissä 1455 ja 1468 (DF 2963, 3354).
Länsikylän eli Flonkarbölen isojakokarttaan vuodelta 1826 merkitty pieni tonttimaa Pyölinjoen pohjoispuolisen peltoaukean reunaan Lintanvuoren eteläpuolelle. Vuoden 1771 verollepanokartassa alueelle ei ole merkitty rakennuksia.
Kohde on tuhoutunut metsänraivauksen yhteydessä.

Kirkonkylä (Pappila) Heikkilä (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1830 isojaonkartassa esiintyvä tonttimaa B on sijainnut Pappilanluotoon vievän tien pohjoispuolella. Alue on nykyisin metsämaata.
Kohde on tuhoutunut uudemmassa maankäytössä.

Säkäjärvi Lotikko (Asuinpaikat)
Historiallinen; Säkäjärven rusthollin pohjoispuolella lähellä Pataniemeä sijainnut historiallinen tonttimaa on suurimmaksi osaksi autioitunut.
Kohde on tuhoutunut uudemmassa maankäytössä.

Virojoki Åvik (Asuinpaikat)
Kenraalin ja Piispan jakokuntien tonttimaat ovat sijainneet Virojoen länsi- ja eteläpuolella. Piispan jakokunnassa on ollut 1830-luvulla neljä erillistä tonttia, joista suurin on ollut nykyisen Piispanmäen kohdalla. Piispan jakokuntaan kuulunut Åvikin tontti on sijainnut Virojoen ylittävän sillan itäpuolella. Alue on nykyisin puistona. Kohde on tuhoutunut puiston rakentamisen yhteydessä.

Papinpelto 3 (Asuinpaikat)
Historiallinen; Papinpellon luoteispuolella on raunioitunut maatila rakennuksineen. Rakennuksissa on luonnonkivestä lohkomalla tehdyt kivijalat ks. alakohteet. Paikalle on merkitty asuttuja rakennuksia vuoden 1967 peruskarttaan. Karttojen perusteella asutus on syntynyt 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alussa.

Karkkorpi (Hautapaikat)
Moderni; Yksittäinen hautaus metsää kasvavan ojitetun suon ympäröimällä 60 x 35 metrin laajuisella saarekkeella.
Hautaus oli tehty runsaan metrin syvyyteen. Vain osa vainajan luista oli tallella: mm. pääkallo ja alaraajat. Vainaja on ollut arkussa.
Radiohiiliajoituksen perusteella vainaja on kuollut todennäköisesti 1800–1900-luvun vaihteessa. Alueella ei havaittu merkkejä muista hautauksesta.

Kuusisen proomu 1 (Alusten hylyt)
Moderni; Kohde on suorakaiteen muotoinen proomu, jossa ei ole sisällä lastia. Tasasaumainen Proomu on kooltaan noin 13 x 7 metriä. Proomun rautaiset kaaret noin 60 cm välein ja ne on pultattu puiseen runkoon. Pohja- ja kylkilankut ovat paksuja. Aluksessa ei ole ollut sisälaudoitusta. Laidat eivät ole säilyneet pystyssä.
Meren pohjassa on suurehko hylystä irronnut osa. Ympäristöön on levinnyt runsaasti puutavaraa, pyöreitä tukkeja ja lankkuja.´
Kyseessä on todennäköisesti proomu, joka havaittiin alueen tutkimuksissa vuonna 1975.
Kohde löytyi vuonna 2018 kun alueella tehtiin sukelluksia rakennushankkeeseen liittyen (Kotkan Juha vainion kadun hankealueen arkeologinen vedenalaisinventointi. Nordic Marine Group Oy, Eveliina Salo ja Maija Huttunen, projektinrof-27:2018. 16.5.2018).

Kuusisen proomu 2 (Alusten hylyt)
Moderni; Kohde on suorakaiteen muotoinen proomu, jonka koko noin 13,5 x 7,2 metriä. Hylky on tasasaumainen ja ilman sisälaudoitusta. Laidat ovat ehjät ja pystyssä. Hylyn sisällä on irtonaisia tukkeja ja lankkuja sekä limisaumainen soutuvene, jossa on puukaaritus. Proomun yli kulkee pohjaan laskettu putki. Kyseessä on todennäköisesti proomu, joka havaittiin alueen tutkimuksissa vuonna 1975.
Kohde löytyi vuonna 2018 kun alueella tehtiin sukelluksia rakennushankkeeseen liittyen (Kotkan Juha vainion kadun hankealueen arkeologinen vedenalaisinventointi. Nordic Marine Group Oy, Eveliina Salo ja Maija Huttunen, projektinrof-27:2018. 16.5.2018).

Käärmeenpesänkallio (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Valtatie 15 länsipuolisella kallioalueella on laajalla alueella louhoksia. Osa louhoksista ja maa-aineksenottopaikoista on edelleen käytössä, osin sammaloituneita vanhempia kivenlouhintapaikkoja ja suurehkoja kivivarastoja.

Kaunissaari Lounatkari (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kaunissaaren lähellä Verkkoniemen väylän tuntumassa Kaunissaarenkylästä lounaaseen.
Paikalla on noin 22 metriä pitkä ja noin neljä metriä leveä oletettavasti metallirunkoisen proomun hylky. Hylyssä on lyhyet keula- ja peräkannet ja keskilaivassa suurikokoinen ruuma. Kannella ruuman vieressä on kaksi isoa pollaria. Kyseessä on mahdollisesti hinattava hiekkaproomu 1900-luvulta. Tietoa uppoamisajankohdasta ja hylyn taustasta ei kuitenkaan ole.
Hylky havaittiin Merenkulkulaitoksen luotauksessa 2008. Hylkydokumentoinnin harrastaja viistokaikuluotasi ja ROV-kuvasi hylky 2019.

Lamminmäki (1000037244) (Raaka-aineen hankintapaikat)
Moderni; Käytöstä poistunut louhos. Pienialainen ja mahdollisesti kotitarpeeseen käytetty. Kivissä on selviä koneporan reikiä, joten louhos on nuori.

Kouvolan kylä (Kåfwola by) Suuri Kouvola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Nykyisen Rantalan tilan paikalla on Kuninkaan kartastossa Suur-Kouvolan kylätontit. Vuoden 1805 venäläisellä kartalla Rantalan kohdalla on talotontti, sekä toinen tontti tästä lounaaseen, jota ei ole Kuninkaan kartastossa.
Koillinen talotontti (Rantalan talon kohdalla) on nykyisin lähes kokonaan voimallisesti rakennettua ja siellä tuskin on säilyneenä ja erotettavissa rakenteita ja kerrostumia sen vanhimmasta asutuksesta. Lounaisen talotontin (Kossila) alue on nykysin peltoa, jossa oli tutkimusajankohtana perunamaa. Perunamaan pinnassa ei todettu mitään löytöjä tai muita merkkejä, jotka olisivat viitanneet paikalla aikaisemmin olleen asutuksen. Paikalla ei todettu myöskään mitään aikaisempaan asutukseen viittavia rakenteita.

Vilppula (Philpola by) Knuutila ja Hohtila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Nykyisen Ala-Hohtilan paikalla on Kuninkaan kartastoon merkitty Knutilan kylätontti. Samalla paikalla kylätontti on myös vuoden 1828 kartalla, 1840-luvun pitäjänkartalla (Knutila ja Hohtila), sekä vuoden 1875 Senaatin kartalla. Paikalla on nyt maatilan päärakennus ja talousrakennuksia. Vanhan kylätontin alue on siis lähes kokonaan voimallisesti rakennettua ja siellä tuskin on säilyneenä ja erotettavissa rakenteita ja kerrostumia sen vanhimmasta asutuksesta.

Vilppula (Philpola by) Ollila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vuoden 1828 Vilppulan kylän karttaan merkitty kylätontti sijaitsee nykyisen Mäkelän talon paikalla. 1840-luvun pitäjänkartalla paikalla on Ollilan tila ja vuoden 1875 Senaatin kartalla paikalla useita rakennuksia. Paikalla on nyt maatilan päärakennus ja talousrakennuksia. Vanhan kylätontin alue on siis lähes kokonaan voimallisesti rakennettua ja siellä tuskin on säilyneenä ja erotettavissa rakenteita ja kerrostumia sen vanhimmasta asutuksesta.

Vega (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kotkassa sataman itäpuolella Lehmäsaaresta länteen.
Metallirunkoisen aluksen hajonnut ja paljolti purettu hylky noin 50 metrin laajuisella alueella.
Kyseessä on todennäköisesti höyrylaiva Vegan jäännökset. Vega oli Suomen Höyrylaiva osakeyhtiön alus, joka upposi 1955 ruotsalaisen Bali -nimisen laivan törmättyä siihen. Vegan hylkyä purettiin, mutta on kuitenkin tiedossa, että 1959 merivartioston vene VM 13:n perä otti kiinni hylyn osiin 1959. Hylyn jäännökset näkyvät viistokaikuluotauskuvissa.
Vega oli rakennettu 1906 Norjassa. Suomeen alus oli rekisteröitynä kauppalaivastotietokannan mukaan 1922 lähtien.

Virolaisenpohja (Puurakenteet)
Moderni; Kotkan Metsolan oppilasasuntojen edustalta, matalasta rantavedestä löytyi kaislikon niiton yhteydessä satoja työstettyjä lautoja. Lautoja makasi pohjassa usean kymmenen metrin säteellä enimmäkseen pienissä kasoissa. Sijaintipaikka on mutaisessa kaislikossa parinkymmenen metrin etäisyydellä rannasta.
Laudat olivat enimmäkseen 4 m pitkiä, mutta myös lyhyempiä kappaleita löytyi. Laudoissa ei ollut nauloja, eikä tapinreikiä, mutta niiden päihin sisälle oli työnnetty metallilevyt, joiden avulla ne oli liitetty toisiinsa. Toisessa päässä lautaa oli metallilevy ja toisessa rako, johon metallilevyn ja seuraavan laudan sai liitettyä.
Laudat ovat todennäköisesti peräisin väliaikaisesta patoseinämästä. Mitään kiinteää rakennetta pohjassa ei syksyn 2020 tarkastuksessa havaittu. Pohja oli mutainen, ja sedimentin sisässä voi vielä olla osia säilyneenä.

Harjunjoki (Kulkuväylät)
Historiallinen; Maastossa on säilynyt vuonna 1883 rakennetun, vanhan Savonradan ratapohjaa ja Harjunjoen ylittäneen ratasillan jäännökset. Vanha ratalinjaus on korvattu uudella vuonna 1970.

Saarennonväylä (Kulkuväylät)
Historiallinen; Käytöstä poistunut tielinjaus ja vanha kivisilta.

Saukkolanvirta (Kivirakenteet)
Historiallinen; Paavolanmäen koillispuolella, Kymijoen Saukonvirran länsirannalla on kivetty rantapenkka. Rantaa on pengerretty ja se on tuettu lohkokivillä, joita on paikoitellen neljä kivikertaa. Kiveyksessä on käytetty sekä luonnonkiviä että lohkottuja kiviä. Kiveys on tehty noin 150 metrin matkalle.

Hakamäki (1000041356) (Maarakenteet)
Historiallinen; Paavolan talotonttien kaakkoispuolella, Paavolan virran länsirannalla, Hakamäen matalan kukkulan kaakkoislaidalla on rinteessä ja rinteen päällä noin 2x3 metrin kokoisia kuoppia ja matalampia painanteita. Paikalla on leiriytynyt ruotsalaisten sotilaiden talvivartio vuonna 1788. Kuopat voivat olla myös säilytyskuoppia tai liittyä maa-aineksen ottoon.

Ojala torppa (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanha torpan paikka on paikannettu vuoden 1847 pitäjänkartan ja 1875-76 Senaatin kartan perusteella. Alue on täysin rakennettua ja edelleen asuttua aluetta. Pihamaa on aidattu suurilla lohkotuilla kivillä.

Saarento (Juutila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Kylätontti on paikallistettu vuoden 1829-32 ja 1847 karttojen perusteella. Alue on nykyisin tiiviisti rakennettua ja vanhemman asutusvaiheen säilyminen on epätodennäköistä.

Ojalan mylly (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Senaatin kartalle (vuodet 1878‒76) on merkitty myllyn paikka Ojalan torpan eteläpuolelle ja pienen joen länsipuolelle. Mahdollisesti myllyyn liittyvät, rakennuksen perustuskivet on nähtävissä asuinrakennuksen piha-alueella joen tuntumassa.

Iso-Eskola (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tasaisella paikalla maastossa erottuu rakennuksen pohja, jossa erottuu uunin jäänne. Rakennus voi olla melko moderni ulkorakennus.

Lautaronmäki (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Kymijoen itärannalla on noin 40 x 40 metrin kokoisella alueella louhittua graniittia. Lohkareissa on näkyvissä selkeät poranjäljet. On myös mahdollista, että lohkareet on kuljetettu paikalle toisaalta.

Portaankallio (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Portaankallio sijaitsee Kotkassa, Hurukselantien itäpuolella, Suljennon ja Sakkaran puolivälissä. Portaankallio nousee ympäristöään korkeammaksi kallioiseksi mäeksi, jonka ympärillä on useita laajoja suoalueita.
Portaankalliolla sijaitsee kolme rajamerkkiä.
Rajamerkki 1 on ladottu luonnonkivistä kallion päälle. Kivirakenne on muodoltaan neliömäinen ja sen koko on noin 150 x 150 cm. Rakenteen reunat on ladottu suurilla laakamaisilla luonnonkivillä, kivikertoja on 2?3 ja sen korkeus on noin 55?60 cm. Rakenteen keskus on täytetty pienemmillä kivillä. Neliömäisen rakenteen päällä on noin 65 cm leveä, 55 cm korkea ja 12 cm paksu suuntokivi, joka on itä-länsi suuntainen. Suuntokivessä ei havaittu numeroa tai kirjaimia. Suuntokiven vieressä on pystyssä pitkä puuseiväs. Kivirakenne on voimakkaasti sammaloitunut, mutta erittäin hyvässä kunnossa.
Rajamerkki 2 sijaitsee edellisen kaakkoispuolella. Merkin ympärillä kasvaa kuusia ja aluskasvillisuutena on kostea sammal, merkin itä- ja länsipuolella on suuret maakivet. Kivirakenne muistuttaa rakenteeltaan ensimmäistä. Rajakiven koko on noin 160x160 cm, sen korkeus on 55 cm ja siinä on 2?3 kivikertaa. Kivirakenne on ladottu kallion päälle neliöksi niin, että sen reunakivet ovat suurempia ja keskus on täytetty pienemmillä kivillä. Rakenteen keskelle on nostettu suuntokivi, jonka leveys on noin 45 cm, korkeus 50 cm ja paksuus 25 cm. Suunta on NNW-SSE. Suuntokiven itäseinustassa on teksti 41.
Rajakiven päällä on paljon havuneulasia ja yhden kulman päällä kasvaa saniainen. Rakenne on yhä selkeä vaikkakin jo osin romahtanut.
Rajamerkki 3 sijaitsee alueelle johtavan tien eteläpuolella, aivan tien vieressä. Kivirakenne on neliömäinen ja se on tehty luonnonkivistä latomalla. Rakenteen koko on noin 2x2 metriä. Kivirakenteessa on noin 2–3 kivikertaa ja se on noin 50?60 cm korkea. Rakenteen länsikulma on ladottu suuren maakiven varaan. Kiven koko on noin 1,3 x 0,6 metriä. Rajakiven neliömäisen perustuksen päällä on noin 70cm korkea ja 55 cm leveä suuntokivi, jonka paksuus on noin 12?13 cm. Suuntokiven pohjoissivustassa on teksti N12. Rakenne on voimakkaasti sammaloitunut ja sen päällä kasvaa puolukkaa.
Rajakivet osuvat nykyisille kiinteistörajoille, eli ne saattavat olla vielä käytössä.

Kivelä (1000041925) (Kivirakenteet)
Historiallinen; Maakellarikuoppa sijaitsee maatilan ulkorakennuksesta noin 60 metriä länsiluoteeseen kuusimetsässä.
Kellarikuoppa on neliskulmainen ja sen reunoilla on noin puoli metriä korkeat vallit. Kuopan koko sisäpuolelta on noin 3 x 3 metriä ja sitä reunustavien vallien halkaisija on noin 1-1,5 metriä. Kuopan syvyys on noin 2 metriä. Kellarin eteläpuolisella sivustalla on oviaukko, jonka halkaisija on noin 0,5 metriä. Kuopan sisällä ja reunoilla kasvaa kuusia.

Metsäkulmantie (Kivirakenteet)
Historiallinen; Metsänkulmantien pohjoispuolella sijaitsee kaksi, todennäköisesti 1900-luvulle ajoittuvaa peltoröykkiötä.
Röykkiö 1 sijaitsee noin Metsäkulmantien päässä, noin 10 metriä tiestä pohjoiseen. Paikalla on tasaista, vanhaa pellonpohjaa, jossa kasvaa sekametsää. Röykkiön koko on noin 2 x 4 metriä ja korkeus noin 80 cm. Röykkiö on kasattu luonnonkivistä, joiden koko on keskimäärin 30–40 cm.
Röykkiö 2 sijaitsee myös Metsäkulmantien pohjoispuolella, röykkiö 1:stä noin 100 metriä koilliseen, Urpinojan eteläpuolella. Paikalla sijaitsee pieni ympäröivästä maastosta kohoava maastonkohta, jonka keskellä sammaloitunut röykkiö sijaitsee. Ympärillä on havaittavissa vanhaa pellonpohjaa.
Röykkiön koko on 1,5 x 3 metriä ja korkeus on noin 70 cm. Se on tehty luonnonkivistä, joiden koko on noin 20–30 cm.

Vaskovuolteen ranta 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Alue Vaskovuolteen pohjoisrannalla on loivasti Kymijokeen laskevaa ranta-aluetta, jossa on useita mökkejä. Rannalla kasvaa kuusivaltaista havumetsää ja aluskasvillisuutena on heinää ja saniaisia. Alueella kulkee rannansuuntaisesti metsäautotie.
Niemenkärjen pohjoispuolella on matala joenuoma, joka laskee Vuolteenkoskeen. Kivikkoiseen joenuomaan on raivattu venevalkama. Veneenpaikan länsipuolella on näkyvissä vanhan kalapadon jäänteet.
Kalapato koostuu kahdesta osasta: Rannalle on tehty maahan pystyyn hakatuilla laudoilla kehikko, jonka sisäosa on täytetty kivillä ja maalla. Maatäyttö nousee noin 30 cm maanpintaa korkeammaksi ja jatkuu matalaan rantaveteen. Rakenteen päähän, miltei joen keskikohdalle on tehty pystyyn hakatuilla laudoilla kolmiomainen rakenne. Rakenteen leveys on noin 3 metriä ja pituus noin metrin. Kalapadon/laiturin reunassa on useita pystyyn hakattuja paaluja. Koko rakenteen pituus on noin 5 metriä ja leveys 4,5 metriä.

Ämminsuo 2 (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Mikkelintien itäpuolella ja pienen Sepänsuon pohjoispuolella sekametsässä. Tielinjaus kulkee melko tasaisen metsä-alueen läpi.
Soiden pohjoispuolella, hoidetulla sekametsäalueella sijaitsee itä-länsisuuntainen vanha tielinja, joka erottuu nykyisin maastossa selkeänä polkuna. Tielinjan leveys on noin 5 metriä. Tie on merkitty vuoden 1876 karttaan, jolloin se on kulkenut Valkealasta Kirvesniemeen. Vuoden 1965 peruskarttaan tie on merkitty polkuna. Nykyisin tie katkeaa länsipäästään Mikkelintien pengerryksiin, tien itäpääty on käytössä metsätienä.

Holstilan ratavartijan tontti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Tontin ajoitus on epäselvä. Pituusprofiilissa sen paikalla ei ole ratavartijan tonttia. 1800-luvun kartoissa ei myöskään näy rakennuksia. Ensimmäiset havainnot rakennuksista tontilla on vuoden 1964 kartassa, mutta tuolloin se ei näytä kuuluvan rautatiealueeseen. Seuraava kartta alueesta on vuodelta 1980, jolloin rakennukset ovat kadonneet, mutta tontti kuuluu rautateille. Tontin rakennusten asettelu vuoden 1964 kartassa viittaa ratavartijan tonttiin, se on samankaltainen muiden rataosuuden tonttien kanssa: asuinrakennus lähinnä rataa sekä kaksi ulkorakennusta.
Holstilan ratavartijan tontti on tiheää kasvillisuutta kasvava alue radan vieressä. Tontti kuitenkin erottuu maastostaan puuttomana. Tontin kasvillisuus on niin tiheää, että tontin tarkempi tutkimus on vaikeaa. Maassa on kuitenkin nähtävissä kivijalan kappaleita sekä tiiliä. Mikäli kasvillisuutta raivataan tai tontilla käydään esimerkiksi keväällä, voi maasta paljastua paremmin rakennusten merkkejä.

Korian raviradan ratavartijan tontti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Korian entisen raviradan läheisyydessä sijaitseva ratavartijan tontti on yksi Pietarin radan alkuperäisistä ratavartijan tonteista. Pituusprofiilissa tontin kohdalle on merkitty yksinkertainen vahtitupa. Vuoden 1965 kartassa tontilla on kolme rakennusta, joista kaksi on ulkorakennuksia. Toinen ulkorakennuksista on kulmittain vahtituvan kanssa, toinen on tien toisella puolella. Rautatiealueeseen näyttää kuuluvan kartoissa pitkään vain vahtitupa, mutta nykyisin koko vanhan tontin alue on rautatiealuetta.
Tontin maastoa on muokattu paljon. Lähinnä rataa, varsinaisen vahtituvan vanhalla paikalla on uusi kaivo. Aluetta on tasoitettu. Tontin läpi kulkee myös tie, joka haarautuu tontin kohdalla radanvarsitieksi. Kohtisuoraan rataan nähden kulkeva tie on aiemmin kulkenut radan ylitse. Radan vieressä kasvaa ruusupensaita. Kulmittain olleet ulkorakennuksen jäänteet ovat luultavasti hävinneet radanvarsitietä rakennettaessa. Toisen ulkorakennuksen kivijalka kasvaa puuta tien toisella puolella. Kivijalka on osin hajonnut, mutta sen muoto erottuu selvästi kohoumana. Sen ympäristössä on paljon erilaisia rakennusmateriaaleja, kuten puuta, tiiltä ja kiveä. Kivijalan takana on vanhoja aidantolppia. Tontin lähellä on yksityisomistuksessa olevat kaksi huonokuntoista ulkorakennusta, jotka eivät ole kuuluneet ratavartijan tontin rakennuksiin.

Rieskan ratavartijan tontti (Asuinpaikat)
Historiallinen; Rieskan ratavartijan tontti on ollut ratavartijan asumuksena luultavasti 1960-luvun loppuun saakka. Tontin rakennukset näkyvät vielä 1964 kartassa. Viimeistään tontti on autioitunut rataoikaisun myötä, joka on tehty perusparannuksen myötä ennen vuotta 1977. Rakennusten rakennusajankohta on epäselvä, mutta on mahdollista, että kyseessä on radan alkuperäinen ratavartijan tontti.
Tontilla on kolmen rakennuksen selkeät kivijalat sekä maakellarin jäänteet. Keskimmäinen, lähinnä vanhaa rataa oleva rakennus on tontin asuinrakennuksen kivijalka. Muut rakennukset ovat ulkorakennuksia. Asuinrakennuksen ja kaakkoiskulman ulkorakennuksen kivijalat ovat kiveä, lounaiskulman kivijalka on tiiltä ja betonilevyä. Maakellari on rakennettu tiilestä. Tontilla on rakennusten jäänteiden lisäksi perinteisiä pihakasveja, kuten herukkapensaita ja ruusuja. Asuinrakennuksen kivijalan eteläpuolella on kiskopari. Tonttia kiertää puisin aidanpylväin kannateltu piikkilanka-aita.

Kivelä (1000044604) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Vuohijärven itärannan kesämökkitontilla sijaitsee kaksi pienialaista raivausröykkiötä. Vanhoilla kartoilla on nykyisen kiinteistön alueella ollut 1920-luvulla peltolohko, mutta tontti on ollut asumaton. Vuoden 1965 peruskartalla kiinteistöllä sijaitsee talo ja sen etelä- ja länsipuolella niittyä tai vanhaa peltoa. Viljelyröykkiöt sijaitsevat noin 50 m:n etäisyydellä toisistaan ja niistä itäisempi ja suurempi on halkaisijaltaan 3 m ja korkeudeltaan hieman alle metrin. Läntinen röykkiö on edellistä matalampi ja halkaisijaltaan 2,5 m. Osittain sammalpeitteiset viljelyröykkiöt on koottu pyöreäpintaisista ja särmikkäistä kivistä, joiden halkaisija on 15-40 cm.

Uusimäki (1000046403) (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kookas kivilatomus metsäsaarekkeessa Brandstakanmäen kohdalla valtatien 26 länsipuolella. Latomukseen oli selvästi työnnetty kookkaita kiviä viereiseltä pellolta joitain vuosia sitten, ja päällimmäiseksi oli nostettu kuution kokoinen luonnonkivi.
Muut kivet olivat kooltaan osin jopa puolen kuutiometrin kokoisia luonnonkiviä, pienimmätkin halkaisijaltaan noin 50 senttimetrin kokoisia. Koko kasa oli muodoton, halkaisijaltaan noin viiden metrin kokoinen ja 1,8 metrin korkuinen kasa peruskallion reunalla aivan pellon rajalla. Paikalla näytti kuitenkin olleen pieni latomus aikaisemminkin, mutta sitäkin voi pitää modernina peltoröykkiönä.

Mäntlahden murros (Taide)
Historiallinen; Mäntlahden murroksella tarkoitetaan ruotsalaisten joukkojen puolustusasemia Hattujen sodassa vuonna 1742. Säilyneen karttaselostuksen perusteella ruotsalaiset joukot olivat järjestäytyneet Suuren rantatien (nyk. Museotie) pohjoispuolelle, Mäntlahden kylän läpi virtaavan Rantajoen sekä nähtävästi nykyisen Pussan alueella olleesta, myöhemmin kuivatusta järvestä Kylänlahteen laskevan joen välissä sijaitsevalle lounas-koillinen suuntaiselle kalliokannakselle. Tukholman sota-arkistossa säilytettävään karttaan on kuvattu ruotsalaisten joukkojen asemat. Taistelua paikalla ei käyty, vaan ruotsalaiset joukot vetäytyivät Haminaan saatuaan havainnon lähestyvästä vihollisesta. Venäläiset joukot leiriytyivät Mäntlahden kylän alueelle.
Alueella kasvaa harvaa mäntymetsää. Korkeammat maastonkohdat ovat osin avokalliota ja paikoin rinteet ovat kivikkoisia. Maastossa ei ole havaittavissa merkkejä ruotsalaisten asemista. Vuoden 1742 kartalla esitetystä Mäntlahden ja Häppilän kylien välisestä tiestä ei myöskään ole maastossa havaittavissa merkkejä.
Pussan alueen luoteispuolella mäenrinteessä on useita toista metriä syviä yhden miehen poteroita. Poterot liittyvät 1900-luvulla Haminan varuskunnan ja reserviupseerikoulun maastoharjoituksiin.

Haudanmäki 2 (Maarakenteet)
Historiallinen; Pyöreä kellarikuoppa, joka sijaitsee vt 15:n itäpuolella, kiinteän muinaisjäännöksen Haudanmäki (1000034357) kaakkoispuolella. Kellarikuopan halkaisija on noin 12 m ja sitä reunustavat loivat, alle 50 cm korkeat vallit. Kuoppa on 1,5 m syvyinen. Kellarin oviaukko sijaitsee koillisessa, alarinteen puolella.

Heikkilä (1000047924) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty edelleen käytössä oleva talonpaikka. (Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:22/1–6. Heikkilä; N:o 1 tässä kylässä, N:o 2 (Litt. B) Järvelän kylässä ja N:o 1 Saivikkalan kylässä, isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys (Haapalan jakokunta) (1830–1838). Kansallisarkisto.)

Jokela (1000047925) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty tontti. Tonttimaa on tuhoutunut uudemmassa maankäytössä.
Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:22/1–6. Heikkilä; N:o 1 tässä kylässä, N:o 2 (Litt. B) Järvelän kylässä ja N:o 1 Saivikkalan kylässä, isojaonkartta, jakokirja ja pyykkiselitys (Haapalan jakokunta) (1830–1838). Kansallisarkisto.

Joenpolvi (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on edelleen asuttu.
Karttalähde: VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä; Kartta 1834–1846. Kansallisarkisto.

Korpis torp (Asuinpaikat)
Karttalähde: VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Valkonen (Asuinpaikat)
Karttalähde: G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Katainen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty edelleen käytössä oleva talonpaikka.
Karttalähde: G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Viisas (Asuinpaikat)

Pitkäkoski (1000047933) (Asuinpaikat)
Karttalähde: G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä; 1834–1846. Kansallisarkisto.

Pakkanen (Asuinpaikat)

Lintula (1000047948) (Asuinpaikat)
Karttalähde: VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Roimola (Asuinpaikat)

Nippula (Asuinpaikat)

Kantola (1000047951) (Asuinpaikat)
Karttalähde: VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä 1834–1846. Kansallisarkisto.

Holtari (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty talonpaikka. Kohde on edelleen käytössä.
Karttalähde: Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. MHA U Uudistuskartat ja -asiakirjat. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G22:2/1–23. Miehikkälä; Kartta Miehikkälän lahjoitusmaasta sekä kartta ja pyykkiselitys piirirajoista N:o 12 Ramun, N:o 14 Rautamiehen ja N:o 16 Saarisen silloisista kruununtiloista (1834–1846). Kansallisarkisto.

Syrjänen (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalle kartalle merkitty edelleen käytössä oleva talonpaikka.

Ihalainen (Asuinpaikat)
Saivikkalan isojakokartta 1830-39. Maanmittaushallituksen uudistusarkisto. G VIIPURIN LÄÄNI. Miehikkälä. G21:22/1–6. Heikkilä. Kansallisarkisto.

Kymijoki Vuolenkoski (Teollisuuskohteet)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin kirkonkylästä noin 20 km luoteeseen ja Heinolan keskustasta noin 15 km kaakkoon Vuolenkosken niskalla maantien 363 sillan pohjoispuolella.
Hiekka-ja kivikkopohjalla oleva suurikokoinen hirsiarkku, jonka sivujen pituudet ovat arviolta 5 - 8 metriä. Arkku on tehty pyöreistä hirsistä. Sijaintipaikalla on voimakas virtaus.
Hirsiarkku saattaa liittyä uittoon. Vuoden 1960 ilmakuvassa hirsiarkun sijaintipaikan tuntumassa näkyy merkkejä uittotoiminnasta (ks. paikkatietoikkuna, Iitti, historialliset ilmakuvat, 1960). Toisen oletuksen mukaan hirsiarkku liittyy vanhaan kapulalossiin, joka oli käytössä 1914-1935.

Rongas (Asuinpaikat)
Historiallinen; Vanhalta kartalta paikannettu yksittäistila. Kohde on edelleen asuttu.

Siltasaari pohjoispuoli (Kulkuväylät)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin Vuolenkoskella Piilahdenselän eteläosassa Siltasaaren itäosan pohjoisrannalla 1,5 - 3,5 metrin syvyydessä. Pohja on hiekkaa ja kivikkoa ja paikalla on mieto virtaus.
Kaksi hirsiarkkua melkein vierekkäin. Hirsiarkkujen ympärillä on runsaasti arkuista irronnutta järeähköä puumateriaalia. Hirsiarkut ovat todennäköisesti laiturin perustuksia ja liittynevät läheisellä Sahanniemellä olleen Vuolenkosken sahan toimintaan. Siltasaaren luona tukkeja nostettiin ylös virrasta sahan käyttöön.
Vuolenkosken höyrysaha oli toinen Iitin kahdesta suuresta sahalaitoksesta, toinen oli Kausalan saha. Vuolenkosken saha perustettiin 1915 liittyen pohjois-Iiitissä lyhyen aikaa toimineeseen rullatehtaaseen. 1918 sahan osti Keravan Mylly- ja Puunjalostus Oy. Sahaa laajennettiin ja rakennettiin mm. työväenasuntoja. 1921 saha myytiin vartavasten perustetulle Oy Vuolenkoski AB:lle. Lama pysäytti sahan toiminnan 1937. (Lähde: Olavi Anttila, Iitin historia III, 2000, s. 71-72).
Siltasaaren pohjoisrannan lähellä on myös pinnan yläpuolella näkyvia hirsiarkun jäännöksiä. Ne sijaitsevat vedenalaisista arkuista luoteeseen (havaintoja tehty mm. 13.10.2023).
Vuolenkosken kylän historiaa on osoitteessa (16.10.2023) http://vuolenkoski.fi/fi/kyla/sisasivu/kylanhistoria
Paikkatietoikkunan historiallisissa ilmakuvissa näkyy vuosien 1948 ja 1960 ilmakuvissa Siltasaaren pohjoisrannalla laitureita sekä saaren ympäristössä runsaasti merkkejä uitosta.

Koirasaari eteläpuoli (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin Vuolenkoskella Piilahdenselän länsiosassa Koirasaaren eteläpuolella ja Sahanniemen itäpuolella 2-3 metrin syvyydessä.
Puurunkoisen proomun hylky, josta on jäljellä pohja sekä kylkien alaosat. Kylkien jäljellä olevat osat ulottuvat pohjasta vajaan metrin korkeuteen. Hylyn koko on arviolta noin 25 x 7 metriä.
Proomu on todennäköisimmin ollut Vuolenkosken sahan (1914-1931) käytössä ja se on perimätiedon mukaan upotettu 1937.

Koirasaari länsipuoli 1 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin Vuolenkoskella Piilahdenselän länsiosassa Koirasaaren länsipuolella ja Sahanniemen itäpuolella 2-5 metrin syvyydessä muta- ja hiekkapohjalla.
Puurunkoisen proomun hylky. Hylky on melko ehjä ja makaa pohjassa kölillään. Proomun pituus ilman peräsintä on noin 26 metriä ja leveys noin 7 metriä.
Proomu on ollut läheisellä Sahanniemellä sijainneen Vuolenkosken sahan (1914-1931) käytössä. Perimätiedon mukaan proomuja hylättiin 1930-luvun lopulla.
Hylky löydettiin 2020 (Sukellussuunnistajat ry).

Tervajärvi itäranta (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Kouvolan keskustasta noin 34 km pohjoiskoilliseen Vuohijärvestä itään ja Repoveden kansallispuiston länsipuolella Tervajärven itärannan luona noin kymmenen metrin päässä rannasta mutapohjalla. Sijaintipaikan pohjoispuolella on niemi, jossa on jyrkänne Tervajärven suuntaan.
Puisen veneen hylky, joka on osittain painunut pohjamutaan. Vene on limisaumainen, kanneton ja rungoltaan hyvin säilynyt. Veneen sisäpuolella on tuhtoja. Venettä on mahdollisesti käytetty uiton yhteydessä keluveneenä. Veneen sivuilla on tukiraudat ja tapit keluakselille. Veneen sijaintialue on ollut aktiivista uittoaluetta.
Venettä on kuvattu 2023.

Koirasaari länsipuoli 2 (Alusten hylyt)
Historiallinen; Sijaintipaikka on Iitin Vuolenkoskella Piilahdenselän länsiosassa Koirasaaren länsipuolella ja Sahanniemen itäpuolella 1,5-3 metrin syvyydessä. Hylyn ympäristössä pohja on mutaa, hiekkaa ja kivikkoa.
Puurunkoisen proomun hylky, jonka runko on hajonnut. Löytöalueen laajuus on arviolta noin 30 x 10 metriä.
Proomu on ollut läheisellä Sahanniemellä sijainneen Vuolenkosken sahan (1914-1931) käytössä aikanaan. Perimätiedon mukaan proomuja on upotettu 1937.
Hylky löytyi sukelluksen yhteydessä 2020.

Niisikko 3 (Puolustusvarustukset)
Moderni; Niisikontien eteläpuolella, tien reunalla sijaitseva, noin 70 m:n pituinen taistelukaivanto. Luode-kaakko -suuntainen kaivanto on metrin levyinen ja metrin syvyinen. Huonokuntoista kaivantoa on täytetty maalla ja kivillä.

Uusitalo 2 (1000050263) (Kivirakenteet)
Historiallinen; 1x1 m kokoinen kivilatomus, jonka keskellä on noin 20 cm korkuinen pystykivi. Kyseessä ei ole historiallisen kartta-aineiston perusteella kylänrajalle pystytetty rajakivi vaan se sijaitsee nykyisellä tilusrajalla.
Kyseessä on muinaisjäännösrekisterin kohteeseen Virolahti Uusitalo (1000015348) liittynyt alakohde "rajapykki", joka on vuoden 2023 inventoinnin yhteydessä muutettu omaksi kohteeksi.

Kuppari 2 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Kupparin saarella Virolahden saaristossa. Saaren luoteiskulmassa on kallioharjanne, jonka päällä on rauennut kiviröykkiö. Röykkiön kivet ovat sammaloituneita. Kyseessä on todennäköisesti historiallisen ajan röykkiö.

Kärmeskallio (Taide)
Moderni; Kärmeskallion länsireunalla, maa- ja sammalpeitteisen kalliopaljastuman pystysuorassa seinämässä sijaitseva kalliomaalauskenttä, joka on tehty kallioseinämään noin 50 cm maanpinnan ylä-puolelle. Maalaus koostuu kolmesta punaruskealla värillä kallionpintaan maalatusta ihmisfiguurista, jotka muodostavat kallion pinnalla 85 cm pituisen ja 40 cm korkuisen vaakasuoran kuvakentän, johon on ikuistettu 15-20 cm:n välein kolme toisistaan selvästi erottuvaa hahmoa tai kuviota.
Ihmisfiguureista eteläisin on mahdollista sauvaa, jousta (?) tms. kädessään pitävä, huomattavan pitkä- ja suorajalkainen pyöreäpäinen hahmo, joka on kuvattu osaksi sivuttain olevassa asennossa, siten että hahmo näyttäisi olevan liikkeessä pohjoiseen, keskimmäisen figuurin suuntaan. Figuuri on korkeudeltaan 40 cm ja leveydeltään 15 cm.
Keskimmäinen figuureista on sarvi- tai rengaspäinen, jalat haarallaan edestäpäin kuvattu hahmo, joka pitää molemmissa käsissään jotain (käärme?), jonka tulkitseminen on maalausvärin leviämisen vuoksi vaikeaa. Figuuri on korkeudeltaan ja leveydeltään 30 cm.
Pohjoisin kallioon maalatuista ihmishahmoista on tulkinnallinen ja vain osittain säilynyt. On myös mahdollista, että maalauksen tekeminen on jäänyt jostain syystä kesken. Kyseessä on halkaisijaltaan noin 5 cm:n kokoinen väriläikkä, joka voi mahdollisesti esittää ihmisfiguurin päätä, mutta on yhtä mahdollista, että kyseessä on vain kallionpintaan tehty väriläiskä tai kalliopinnan luontainen rautaoksidivärjäytymä.
Ihmisfiguurien ja mahdollisen väriläikän muodostaman kuvakentän pohjoispuolella, noin 50 m etäisyydellä, sijaitsee toinen punaväriläikkä, jonka tulkinta kalliomaalaukseksi on epävarmaa. Kyseessä on syvän tummanpunainen, 40x30 cm:n kokoinen soikea värikeskittymä, joka sijaitsee kallioseinämän päällä olevan ison kivilohkareen alaosassa runsaan kahden metrin korkeudella maanpinnasta. On mahdollista, että kyseessä on luontainen, valumavesien kalliopintaan aiheuttama rautaoksidipitoinen värikeskittymä.
Kärmeskallion alueen kalliomaalausta ei voi pitää ajoitukseltaan esihistoriallisina. Kallioon ikuistetut ihmisfiguurit jäljitelevät motiiviensa puolesta aitoja kalliomaalauksia, mutta niiden toteutus poikkeaa esitystapansa puolesta esihistoriallisista maalauksista. Kärmeskallion figuurien sijainti matalassa kalliopinnassa eroaa lisäksi aidoille esihistoriallisille maalauksille tyypillisestä korkeita kalliopintoja suosivasta maalauspaikasta. Myös kuvakentän figuureihin käytetyn väriaineen huomiota herättävän hyvä säilyneisyys tukee käsitystä siitä, että kyseessä on esihistoriallisia esikuvia mukaileva kalliomaalauksen moderni jäljitelmä.

Langinkoski 3 (Taide)
Historiallinen; Hakkaus on tehty Kymijoen Langinkosken haaran itäiselle rannalle, jyrkästi länteen laskevaan kallioon lähes maaston korkeimmalle kohdalle. Kalliohakkaus muodostuu kalliopintaan hakatusta pyöreästä ympyrästä ja sen alapuolella sijaitsevasta merkinnästä KP. I.
Punagraniittikallioon hakattu ympyräkuvio on halkaisijaltaan 14 cm. Ympyrän alapuolelle on tehty kirjain- ja numerohakkaus KP. I., jonka korkeus on 12 cm. Kirjanlyhennettä KP ja roomalaista numeroa I toisistaan erottaa pyöreä, halkaisijaltaan 1,5 cm:n kokoinen ja 1,5 cm syvyinen pistehakkaus. Samanlainen hakkaus on tehty numeron I länsipuolella. Hakkauskentän koko on 25x29 cm ja se on itä-länsisuuntainen. Kyseessä on mahdollisesti Kotkan kaupungin käytöstä poisjäänyt taso-/korkeuskiintopiste.

Pillinkangas (Maarakenteet)
Moderni; Kohde sijaitsee Pillinkankaalla, noin 1,4 km Kymijoesta itään, 4 metriä metsäautotien länsipuolella. Voimajohto kulkee noin 30 metriä painanteesta etelään.
Noin puoli metriä syvä ja muodoltaan pyöreähkö painanne vaikuttaisi inventointihavaintojen perusteella olevan teltan paikka. Painanteen halkaisija on noin 6 metriä ja sitä kiertää matala, noin 30 cm korkea valli. Painanteen eteläpäässä on kulkuaukko, jonka leveys on noin puoli metriä. Koepistossa ei näkynyt juurikaan huuhtoutumiskerrosta, joten painanteen
kaivamisesta on muutamia kymmeniä vuosia. Vastaavia painanteita löytyy esim. toisen maailmansodan aikaisilta linnoitekohteilta Salpalinjalta.

Mustaviiri 7 (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee luonnonkivikossa Mustaviirin pohjoisosan korkeimman kohdan tuntumassa.
Paikalla on luonnonkivikkoon tehty kuoppa. Kivet ovat alueella pyöreäpintaisia. Kuopan halkaisija on noin 2 m ja syvyys noin 90 cm. Kuoppaa reunustavaa vallia ei ole havaittavissa.
Kivikkoon tehdyn kuopan käyttötarkoitus on epäselvä.

Munkamäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Elimäen kaakkoisosassa, Tallusjoesta 1,37 kilometriä länteen, peltojen ympäröimällä soramäellä on kivikautinen asuinpaikka. Löydöt ovat keskittyneet suuren sorakuopan reunalle. Samassa paikassa on vuoden 1986 tarkastuksessa havaittu myös joitakin palaneita kiviä (tuhoutuneesta liedestä?). Koekaivauksessa 1987 paikalta löytyi vain vähäisiä rippeitä asuinpaikasta, minkä vuoksi muinaisjäännös ei ole enää rauhoitettu.

Hiisiöinen (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Metsässä maapohjalla Hiisiöisten ja Liisalan rajalla sijaitseva röykkiö. Röykkiön halkaisija on ollut 2 – 2,5 m, sammalet on kuorittu pois. Koekaivauksen tuloksena röykkiötä on arveltu kaskiraunioksi. Lähellä on ollut toinen sammaleinen, aikoinaan hajotettu röykkiö. Maasto on ryteikköistä metsää Hiisiösojan ja Hiisiöisten peltojen eteläpuolella. Röykkiö on kokonaan tutkittu.

Tampsan kansakoulu (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Paikka sijaitsee Karhulan Kolkkalassa. Alueen pohjoispuolella nousee kallioinen Äijönvuori (kansan käyttämä nimi Ukkovuori). Paikalla on ollut 1960-luvun lopulla ns. Tampsan kansakoulu (oikea nimi Kyminkartanon koulu), josta etelälounaaseen on ollut vanhoja hiekkakuoppia. Yhden kuopan reunoilta löytyi Matti Huurteen vuonna 1967 tekemän inventoinnin yhteydessä kvartsi-iskoksia sekä pieniä keramiikanpaloja. Samalta paikalta löytyi Kiukaisten keramiikkaa vuonna 1970, jolloin Marianne Schauman tutki paikkaa paikalle rakennettavan kerrostalon vuoksi.
Löydöt Kiukaisten keramiikkaa ym. Tutkittu loppuun vuoden 1970 kaivauksissa.

Parikan hautausmaa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka on sijainnut kahden tien ja hiekkakuoppien rikkomalla alueella Parikan hautausmaasta n. 50 m länteen. Kampakeramiikkaa, kvartsia ja palanutta luuta on poimittu talteen tienleikkauksesta vuonna 1973. Nyttemmin asuinpaikka lienee kokonaan tuhoutunut.

Kytkinasema (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Laajakoskentien päässä sijaitsevan muuntoaseman vieressä Myllykoskelle vievän hiekkatien mutkassa olevalla hiekkakankaalle, jota on kytkinaseman rakennustöissä tasattu. Vuonna 1967 Matti Huurre löysi tien leikkauksesta muutamia nuorakeramiikan palasia. Löytöalue on niin suppea, että kyseessä saattaa olla ojaa kaivettaessa tuhoutunut vasarakirveskulttuurin hauta, eikä asuinpaikka.

Kultaan tienhaara (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Myllykoskelle ja Kultaankoskelle vievien hiekkateiden risteyskohdan luoteispuolella. Alue on melko tasaista hiekkakangasta. Löydöt, nuorakeramiikan palat, on poimittu talteen pieneltä alueelta teiden risteyksestä ojan reunasta.
Kohde on tulkittu asuinpaikaksi. Kyseessä saattaa kuitenkin olla myös tuhoutunut hauta.
Vuoden 2005 inventoinnissa aluetta käytiin laajemmin läpi kairaamalla ja koekuopittamalla maastoa, mutta mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa ei havaittu. Kohde on todennäköisesti tuhoutunut mökkiteitä ja niiden ojituksia rakennettaessa.

Einola (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Hurukselassa Kahrinmäelle vievän hiekkatien itä- ja länsipuolella hiekkaisella metsä- ja peltorinteellä Kahrinkankaan itälaidalla. Tien länsipuolella on suuri sorakuoppa. Suurin osa alueesta on tuhottu soranoton yhteydessä eikä asuinpaikasta enää vuoden 2005 inventoinnissa havaittu merkkejä. Alueelta on aiemmin löydetty mm. kourutaltta.

Töyrylä (285010021) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Hurukselassa Salonmäen lounaispuolella Kymijoen koillisrannalla joen rantatörmällä Töyrylä tilan pihapiirissä. Vastapäätä Kymijoen länsirannalla sijaitsee Wredebyn asuinpaikka (ANJALANKOSKI 2). Asuinpaikalta on löydetty varhaiskampakeramiikkaa, asbesti- ja tekstiilikeramiikkaa ym. Vuoden 2005 inventoinnissa paikan havaittiin tuhoutuneen lähes kokonaan Töyrylän tilan pihamaan muokkauksessa, uudisrakennusta rakennettaessa sekä ojituksessa.

Nikeli (Asuinpaikat)
Historiallinen; Asuinpaikka on sijainnut Laajakoskentien itäpuolella olevalla soraharjulla. Paikalla on ollut mm. punamultahauta. Löydöt tyypillistä kampakeramiikkaa, asbestikeramiikkaa ym. Kivikautinen asuinpaikka on kokonaan tutkittu mutta vuonna 2005 alueelta löytyi historiallisen ajan hiilimiilu.

Saviojanmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka on sijainnut Nikelin sairaala-alueella. Alunperin paikalla on ollut mäki, jossa ollut hiekkakuoppa on täytetty ja alue kylvetty ruohokentäksi. Löydöt tyypillistä kampakeramiikkaa, mahdollisesti nuorakeramiikkaa, taltta ym. Asuinpaikka, joka on todennäköisimmin tuhoutunut kokonaan ajoittuu kampakeraamisen ja vasarakirveskulttuurin aikaan.

Eerolan mäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka on sijainnut Kymijoen länsirannalla, Mikkolansaaren kärjen kohdalla olevalla moreenimäellä, joka on rakennettu lähes täyteen. Mäellä on lisäksi sorakuoppa. Löytöinä alueelta on saatu talteen kampakeramiikkaa. Vuoden 2005 inventoinnissa alueelta ei enää löydetty mitään kiinteään muinaisjäännökseen viittaavaa.

Kukkurmäki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee aivan Kymijoen partaalla, joen länsirannalla, osin hiekkaisella, osin soraisella mäellä. Mäki on täynnä rakennuksia, rakennusten pohjia ja kuoppia. Asuinpaikka lienee täysin tuhoutunut. Sen laajuus lienee ollut n. 100 x 150 m. Löytönä paikalta on mm. tyypillistä kampakeramiikkaa.

Mäntymäki (285010029) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka on sijainnut Kymijoen koillisrannalla peltojen ympäröimällä hiekkaisella mäellä, joka on rakennettu lähes täyteen. Mäellä on myös hiekkakuoppa. Asuinpaikka on ulottunut koko mäen alueelle. Löytöinä on saatu talteen mm. tyypillistä ja myöhäistä kampakeramiikkaa.

Suljento (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on sijainnut pienellä sorakumpareella metsänreunassa Suljennon pelloille johtavan tien kohdalla.Alueella on ollut kapea 20 m korkeuskäyrän muodostama niemeke, joka on myöhemmin tuhoutunut kärjestään soranoton yhteydessä. Aarne Europaeus kaivoi paikalla 1929, jolloin alueelta saatiin talteen mm. piiesineitä- ja iskoksia. Syksyn 2006 inventoinnissa kävi ilmi, että mikäli asuinpaikka ei ollut kokonaisuudessaan kaivettu vuonna 1929 se on nyttemmin tuhoutunut soranoton yhteydessä täysin.

Kupparkorpi (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Hiekkakangas, suuria hiekkakuoppia. Asuinpaikka sijaitsee loivalla pohjoisrinteellä. Löydöt: riipushioin, kvartsia. Suomusjärven kulttuurin aikainen asuinpaikka?
Inventoinnin yhteydessä vuonna 2022 kohteella ei havaittu merkkejä kiinteästä muinaisjäännöksestä.

Vilkki (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Hiekkakangasta, laajahko hiekkakuoppa. Löydöt: kourutaltta (?), myöhäistä kampakeramiikkaa ym.
Syksyn 2006 inventoinnissa todettiin, että soranotto on todennäköisesti tuhonnut asuinpaikan.

Kalliola (285010035) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Juurikorventien molemmin puolin. Tien lounaispuolella peltoalue on jatkunut vielä 1960-luvulla aivan tien viereen kohdassa, josta asuinpaikkalöytöjä on kerätty, mutta nykyään se on tonttimaana. Juurikorventien koillispuolelta on kerätty joitakin löytöjä tienleikkauksesta.
Vuoden 2006 inventoinnissa todettiin, että asuinpaikan lounaisosa on tuhoutunut, mahdollisesti kokonaan, peltokaistaleen rakentamisen yhteydessä. Juurikorventien koillispuolelta ei löydetty mitään asuinpaikkaan viittaavaa,

Noveta (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Nummenjoen pohjoispuolella ja Juurikorventien länsipuolella aivan teollisuusrakennuksen vieressä. Vuoden 1967 inventoinnin aikana alue on ollut peltona. Silloin paikalta löydettiin saviastianpaloja.
Vuoden 2006 inventoinnin aikana mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei löydetty, mutta on mahdollista että se on säilynyt vanhalla peltoniemekkeellä.
Vuoden 2018 inventoinnissa todettiin, että muinaisjäännöksen kannalta potentiaalinen alue muinaisjäännösrekisterin koordinaattien osoittaman kohdan ympäristössä on täysin rakennettua ja paikalla mahdollisesti ollut kivikautinen asuinpaikka on siten todennäköisesti kokonaan tuhoutunut.

Koivisniitynmäki (Hautapaikat)
Kivikautinen; Metsikkömäeltä tavattu vasarakirveskulttuurin hauta kokonaan tutkittu. Löydöt: vasarakirves, hioin, nuorakeramiikkaa.

Juurikorpi 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Kouvolaan vievän rautatien koillispuolella. Alue on metsittynyt ja maasto on lähes täysin tuhoutunut savenotossa. Paikalta löytyi savenoton yhteydessä paksuseinäistä nuorakeramiikkaa. 1959 vuoden tutkimuksissa todettiin paikan tuhoutuneen täysin.

Rajasilta (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kuusankosken lounaisosassa Kuusankosken ja Iitin rajalla, kahden suoalueen välissä, pienen metsittyneen hiekkakuopan reunalla on kiviröykkiö, joka on kooltaan 2 x 2 x 0,4 metriä. Röykkiön ajoitus ja funktio ovat epävarmoja.
Kohde tarkastettiin vuonna 2008 sekä Kouvolan perusinventoinnin että valtatie 12:n parantamiseen liittyneen tielinjainventoinnin yhteydessä. Kummassakaan tarkastuksessa ei koordinaattien osoittamassa kohdassa havaittu mitään rakenteita. Havaintomahdollisuudet olivat runsaan aluskasvillisuuden takia erittäin heikot. Kohde tarkastettiin myös vuoden 2012 inventoinnissa eikä sitä havaittu.

Vanha kansakoulu (489010012) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Miehikkälän eteläosassa, Miehikkälän kirkonkylässä, hiekkaisella matalalla mäellä on Miehikkälän vanhan kansakoulun lisäksi kivikautinen asuinpaikka. Löytöinä talletettu keramiikka on poimittu maantien leikkauksesta noin 2 m x 5 m laajuiselta alueelta. Asuinpaikka on ollut oletettavasti laajempi, mutta todennäköisimmin suurelta osin tuhoutunut. Lähin kivikautinen asuinpaikka on Miehikkälän Törönpelto noin 870 metriä Vanhasta kansakoulusta kaakkoon.

Hautaharju 2 (Kivirakenteet)
Historiallinen; Ryssänuuni sijaitsee erittäin kivikkoisen, mäntymetsää kasvavan mäen itärinteessä. Se on tehty suurista luonnonkivistä. Kattona ollut laakakivi on hajonnut ja pudonnut uunin pohjalle. Uuni on sisämitoiltaan n. 100 x 50 x 60 cm.
Jäännöstä ei löytynyt 2006 inventoinnissa ja se on mahdollisesti tuhoutunut harjun itärinteessä olevan rivitalon grillipaikan rakentamisen takia.
Vuoden 2022 inventoinnin yhteydessä ei havaittu merkkejä ryssänuunista.

Brunamossen 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on sijainnut valtatien 7 pohjoispuolella, Brunamossenin (Runamusan) pellon länsipuolella ja Kaidansuontien varressa. Maasto on ollut pohjois-eteläsuuntaisen harjun kapeaa etelään pistävää niemekettä, jonka maaperä on hiekkaa ja soraa. Alue on lähes kokonaan tuhoutunut hiekanotossa. Kivikaudella paikka on ollut mereen pistävä niemi. Suuren hiekkakuopan laidoilta, erityisesti länsireunasta, on saatu talteen runsaasti asuinpaikkalöytöjä 500 metrin matkalla. Laajin asuinpaikka on sijainnut niemekkeen eteläkärjessä. Paikalla on tehty kaivauksia 1979, jonka jälkeen muinaisjäännös ei enää ole rauhoitettu (rauhoitusluokka 3) ja alueen hiekanotto on jatkunut. Topografian ja löytöjen perusteella (saviastianpaloja, taltta, kvartsia ym.) kyseessä on kampakeraamisen ajan merenranta-asuinpaikka.

Brunamossen 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on sijainnut valtatien 7 pohjoispuolella, Brunamossenin (Runamusan) ja Karjansuon peltoaukean välissä ja Kaidansuontien mutkan itäpuolella. Lounaispuolisen Karjansuonpellon halki virtaa Karjansuonviepä kaakkoon. Maasto on etelään pistävän niemekkeen päässä olevaa kumparetta, jonka maaperä on hienoa hiekkaa. Kumpareen keskiosa on lähes kokonaan tuhoutunut hiekanotossa 1970-luvulla. Kivikaudella paikka on ollut matalien ja kapeiden salmien ympäröimä saari rikkonaisessa saaristossa.
Hiekkakuopan reunoilta on otettu talteen asuinpaikkalöytöjä, saviastianpaloja, piitä ja kvartsia. Asuinpaikka on sijainnut kumpareen lounaisosassa. Paikalla on tehty kaivauksia 1979, jolloin asuinpaikan keskeisin osa on tutkittu. Alueella voi olla vielä rippeitä jäljellä, mutta kohde on luokiteltu tuhoutuneeksi (rauhoitusluokka 3) ja hiekanotolle ei ole asetettu esteitä. Topografian ja löytöjen perusteella kyseessä on kampakeraamisen ajan asuinpaikka

Brunamossen 3 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on sijainnut valtatien 7 pohjoispuolella, Brunamossenin (Runamusan) lounaispuolella, Kaidansuontien ja Mustankorventien pohjoisemman risteyksen pohjoispuolella. Maasto on entistä sorakumparetta, jonka koillispuolella Karjansuonpellon halki virtaa Karjansuonviepä kaakkoon. Kumpare on tuhoutunut lähes kokonaan hiekanotossa.
Kumpareen hiekkakuopan reunasta on kerätty vähäinen määrä kvartsia ja piitä. Paikalla on tehty kaivauksia 1979, jolloin asuinpaikan on todettu todennäköisesti tuhoutuneen kokonaan hiekanotossa. Kyseessä on mahdollisesti lyhytaikainen leiripaikka.

Trollberget (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Munapirtin Trollbergetin itäpuolella, Tuuskintien risteyksestä vajaat 500 m länteen. Maasto on kivikkoisen kalliomäen itäpuolista laaksoa, joka viettää lounaaseen. Kohdalla on laaja hiekkakuoppa, joka on avattu 1980-luvulla. Kuopan länsireunasta on saatu talteen asuinpaikkalöytöjä, saviastianpaloja, kvartsiesineitä ja -iskoksia, palanutta luuta. Löytöpaikalla on suoritettu hiekanoton takia kaivauksia 1993. Asuinpaikka ajoittuu löytöjen ja korkeuden perusteella todennäköisimmin Kiukaisten kulttuurin aikaan. Suurin osa asuinpaikasta on ilmeisesti ehtinyt tuhoutunut hiekanotossa. Kaivausten jälkeen muinaisjäännös ei ole enää rauhoitettu.

Anjalankoski (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Anjalankosken eteläosassa, Anjalan kartanoalueen itäpuolella, Kymijoen Anjalankosken eli Ankkapurhan kallioisella länsirannalla on kivikautinen asuinpaikka. Mesoliittiselle kivikaudelle ajoittuvaa asuinpaikkaa on tutkittu kaivauksin vuonna 1974. Inventointi- ja kaivauslöytöinä paikalta on talletettu mm. kivikirves ja kvartsia.

Kiilimäki (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Kallion laella sijaitseva matala kiveys, halk. n. 3 m. Mahdollisesti hiidenkiukaan jäännös. Vuoden 2004 inventoinnissa koordinaattien osoittamassa kohdassa alueella kulkee pururata. Kohde on todettu tuhoutuneeksi.

Pekkola (917010009) (Asuinpaikat)
Pronssikautinen; Muinaisjäännös on sijainnut soranoton suureksi osaksi tuhoamalla mäellä. Paikalta on löytynyt lukuisia kiviesineitä sekä varhaisrautakautinen keihäänkärki. Kohdetta on luonnehdittu kivikautiseksi asuinpaikaksi, mutta alhainen korkeussijainti viittaa nuorempaan ajoitukseen. Peltojen ympäröimä mäki on myös yksi Reitkallin vanhoista kylätonteista (ks. Reitkalli (Bredskall/Pässilä) Pekkola).

Punkkasinkallio (Hautapaikat)
Pronssikautinen; Punkkasinkalliolla (nyk. peruskartalla Punkkasienkallio) kalliopohjalla ollut hiidenkiuas on hävitetty.

Tuomela (917010049) (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde on loppuun tutkittu Suomusjärven kulttuurin ajan asuinpaikka, Onkamaanjoen eteläpuolella, Tuusanvuoren hiekkaisella pohjoisrinteellä. Inventointi- ja kaivauslöytöinä paikalta on talletettu kiviesineitä, niiden katkelmia ja teelmiä sekä kvartsi-iskoksia.

Keltti Jyrkänkallio (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; 1700-luvun varustus, joka on sijainnut Kymijoen rannasta 200 m länteen, valtatie 6:n pohjoispuolella. Varustuksen jäännökset ovat omakotitalon pihamaalla, joka nousee korkeana mäentöyräänä Keltinkosken voimalaitokselle vievän tien pohjoisreunalta.
Kohde tarkastettiin vuoden 2012 inventoinnissa ja vallirakenteita ei havaittu. Ne ovat luultavasti peittyneet vierestä kulkevan tien parannustöissä, mahdollisesti maahan on kaivettu myös putkia tai johtoja. Vuoden 2008 inventoinnissa (Lagerstedt) oli paikalla vielä nähtävissä alunperin noin 30 metriä pitkästä vallituksesta on jäljellä enää omakotitalon puutarhassa sijaitseva 3 m pitkä kaivanto. Se oli täytetty puutarhajätteillä miltei näkymättömiin. Muu osa varustuksesta oli tuhoutunut voimalaitokselle johtavan tien rakentamisen ja jälkeenpäin tehdyn levennyksen yhteydessä.
Varustuksesta on ollut 1967 havaittavissa valli, joka on tehty ampumahaudan tapaan luomalla maa haudasta sen eteen valliksi. Valli oli etusivulta 0,8 metriä korkea ja juuresta 3 metriä leveä. Hauta oli leveydeltään 2 metriä ja syvyydeltään 0,5 metriä. Kohteesta on ollut 2006 havaittavissa 5 m pitkä ja noin 0,5 metrin korkea kumpare pihatien ja Lahdentien välissä. Tätä rakennetta ei havaittu vuoden 2008 inventoinnissa. Alueella on tehty suuria maansiirtotöitä Lahdentien rakentamisen aikana, jolloin läheisten tilojen kaivot jäivät tien alle. Kun uusia kaivoja kaivettiin, kerrotaan hiekkapenkereestä löytyneen 40–50 kivääriä.

Mämmälän linnake (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Mämmälän linnaketta ryhdyttiin rakentamaan Kymijoen itärannalle 1740, kun Haminaan johtavan maantien päähän suunniteltiin joen ylittävä silta. Linnakkeen oli tarkoitus suojata siltaa. Varustukseen rakennettiin lisäksi majoitustilat vartioväelle.
Laskovskin vuoden 1865 linnoitusatlaksen piirroksessa linnakkeen kohdalla ei enää ole siltaa. Nykyisin Mämmälänlahden rannoilla on teollisuusalue, asuinalueita sekä liikekeskus. Varustuksesta ei löytynyt jälkiä maastossa eivätkä paikallishistorian tuntijat ole myöskään tehneet havaintoja alueella.
Varustus on ollut nelikulmaisen muotoinen. Se oli rakennettu välittömästi joen rantaan. Rannan puoleisissa kulmissa on ollut puolibastionit ja sisämaan puoleisissa kulmissa bastionit. Vallien sisäpuolella oli vallikäytävät. Varustuksen ympärille oli rakennettu vedellä täytetty, hirsivahvisteinen vallihauta. Sisäänkäynnit varustukseen sijaitsivat idän ja lännen puoleisissa kurtiineissa.

Korttilanpohja (Kivirakenteet)
Historiallinen; Pieni kiviröykkiö kalliopohjalla. Osoittautui kaivauksessa kivenlouhintajäteröykkiöksi.

Takametsä (Kivirakenteet)
Historiallinen; Osittain hajoitettu röykkiö. Osoittautui kaivauksessa resentiksi.

Kotisaari (Puolustusvarustukset)
Moderni; Kohde on toisen maailmasodan aikaisen Hamina-Taavetti -linjan osa, johon on kuulunut juoksuhautoja ja tulipesäkkeitä. Kohde on tuhoutunut rakennustöiden yhteydessä.

Keltin koulu (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kohde tarkastettiin vuoden 2012 inventoinnissa. Vuonna 2006 (ks. muinaisjäännösrekisterin kuvaus jäljempänä) havaittu mahdollinen vallirakenne on tuhoutunut kun paikalle on kaivettu kaivo, tuoreista jäljistä päätellen vuoden 2012 aikana.
Kuusankosken eteläosassa, Keltin koulun koillispuolella, 10 metriä koulurakennuksen seinästä on vuonna 1967 havaittu 5 metriä pitkä osio vallia, joka oli tehty ampumahaudan tapaan luomalla maa haudasta sen eteen. Valli oli etusivulta 0,8 metriä korkea ja juuresta 3 metriä leveä. Hauta oli leveydeltään 2 metriä leveä ja syvyydeltään 0,5 metriä.
Vuoden 1967 inventoinnin yhteydessä kuvailtu vallin osa saattaisi olla vuoden 2006 tarkastuksessa havaittu itä-länsisuuntainen, noin 5 metrin pituinen mustikkavarvuston osoittama kohta. Vallinpätkä oli tuolloin hyvin epävarmasti tunnistettava, mutta mahdollinen. Oletetun vallin matkalla oli korkeuseroa toista metriä. Eteläinen vallihauta ei ollut enää erotettavissa selvästi. Kohteen pohjoispuolelle oli kaivettu myöhemmin yli metrin syvyinen kuoppa. Vuoden 2008 inventoinnissa ei maastossa havaittu mitään rakenteita.
Kohde sijoittuu Keltin vanhalle kylätontille (ks. Keltti (Kellti by), jossa on ollut jo kauan ennen koulun rakentamista (v. 1899) maanmuokkaustoimintoja.

Mussalo Lavakallio (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilut sijaitsivat Mussalon Etukylässä Lavakalliontien ja Lavarinteen risteyksessä sekä Lavarinteen varrella (tontit 1-3) lounaaseen tasaisesti viettävässä tiheässä sekametsässä, joka on nyttemmin rakennettu pientaloalueeksi. Miilut olivat kooltaan (10-11 m x 6-7,5 m) ja muodoltaan Mussalon saarelle ominaisia matalia (korkeus 40-70 cm) ja suorakaiteen muotoisia hiilimiiluja.
Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 kohdetta, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Mussalo Lavakallio sisältyy Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoitukseen 1998‒2001 (hiilimiilut 22, 207 ja 212).

Mussalo Palaskylänlahti (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde sijaitsi etelään viettävässä kuusta kasvavassa rinteessä. Alueen eteläpuolella on Palaskylänlahti. Paikalla oli 16 hiilimiilua ja muinaisjäännösalue rajautuu pohjoisessa Jänskäntiehen, idässä ja etelässä Palaslahdentiehen sekä lännessä rautatiehen. Hiilimiilut löytyivät Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoituksessa 1998–2001 (hiilimiilut 44, 47, 50, 53, 56, 59, 62, 67, 72, 77, 82, 87, 92, 97, 102, 107).
Muinaisjäännösalue on tuhoutunut kokonaan Kotkan Mussalon satama-alueen laajennustöiden yhteydessä.

Korvenkalliot 2 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 7 eteläpuolella, Heinlahdessa, laajan ja metsäisen Korvenkallioiden koilliskärjessä, Korvenkalliontien eteläpuolella, 240 m Santatien ja 420 m Vanhanniementien risteyksestä länteen. Maasto on kalliomäkien pohjoisreunaan, koilliseen viettävään rinteeseen, muodostunutta hiekkakannasta, jossa kasvaa mäntymetsää. Kannaksen etelärinne on hyvin kivikkoista. Paikan itäpuolella on ollut kivikauden lopulta pronssikauden lopulle korkeiden kalliomäkien välinen kapea salmi (12,5–15 m mpy), joka on yhdistänyt Heinlahden matalan sisälahtea ja Äyspäänselkää. Salmi on todennäköisesti kuroutunut (10 m mpy) rautakauden alkuun mennessä. Tien eteläreunassa on pieni hiekkakuoppa, jonka yläpuolisella tasanteelta on otettu 2000-luvulla hiekkaa. Tasanteelle johtaa maantieltä ajoura.
Löydöt on otettu talteen tien eteläreunassa olevan hiekkakuopan ja sen eteläpuoliselle korkeammalle harjanteelle äskettäin avatun hiekkakuopan väliseltä tasanteelta. Löytöjä on poimittu kuoritusta maanpinnasta uuden kuopan pohjoisreunasta (P = 6706635, I = 3490429, Z = 16) sekä kuopalle luoteesta johtavan metsätien pinnasta (P = 6706671, I = 3490387, Z = 15). Tien reunassa olevan vanhemman kuopan lounaisreunasta (P = 6706655, I = 3490431, Z = 14) on saatu talteen kvartsia. Maantieltä erkanevan ajouran itäpuolella (P = 6706707, I = 3490380, z = 14) erottuu matala kuoppa (2 x 2 x 0,5 m).
Löytöjen ja maaston perusteella kyseessä on myöhäiskivikaudelle ajoittuva salmiasuinpaikka. Topografiasta päätelleen asuinpaikka on ollut kapean kannaksen päällä ja ollut pienialainen. Kannaksesta ja sen mukana muinaisjäännöksestä suurin osa on tuhoutunut hiekanotossa. Asuinpaikkaa saattaa kuitenkin olla jäljellä hiekkakuoppien luoteispuolella, ajouran ja maantien välisellä metsäkaistaleella.
Paikalle tehtiin vuonna 2008 koekaivaus, jonka yhteydessä todettiin asuinpaikan tuhoutuneen kokonaisuudessaan hiekanotossa.

Tupakkaviikinniemi (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee valtatien 7 pohjoispuolella, Harjuntien länsipuolella, Kymijokeen kuuluvan Tammijärven eteläosassa olevan Tupakkaviikin itäpuolella, vastapäätä Hevossaarta. Maasto on pohjoiseen pistävää kallioniemeä, jonka päähän on rakennettu kesämökki.
Kesämökin pihalta on todettu kivistä kasattu röykkiö, josta on löydetty rautainen keihäänkärki. Jäännös on ilmeisesti hävitetty kesämökin rakentamisen yhteydessä. Paikkaa ei tarkastettu 2006 inventoinnissa. Keihäänkärki saattaa olla historialliselta ajalta.

Skanssi (Puolustusvarustukset)
Keskiaikainen; Kyminlinnan vaatimaton edeltäjä Hovinsaarella oli 1550-luvulla Venäjän sodan yhteydessä Kierakkalan sillan kupeeseen rakennettu pieni n. 40 m kokoinen maalinnake. Samanlainen linnake rakennettiin Hovinsaaren pohjoispäähän myös ruptuurisodan 1656-58 aikana. Linnakkeen paikka lienee kokonaan tuhoutunut. Alueelta on löydetty useita venäläisiä rahoja, jotka ajoittuvat 1700-1800-luvuille.

Vilppulan patteri n:o 6 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri. Se on sijainnut Kymijoen länsirannalla nykyisen Lautalan tilan kohdalla, Kymijokeen laskevan Purhonojan etelärannalla. Paikalla on nykyään asuinrakennus pihamaineen sekä sikala. Patterista ei ollut havaittavissa enää jälkiä.
Patterin kohdalla, joen toisella puolella oli venäläisten tykkipatteri. Ruotsalaiset rakensivat patterin ilmeisesti kaivamalla tykkiasemat maanpinnan tason alapuolelle (nedfånkt). Patterin tehtävänä oli suojata kuljetuksia Anjalasta Kausalaan johtavalla tiellä, jonka kohdalla on nykyinen Myllykoskentie. Vanhassa sotilaskartassa patteri on merkitty numerolla 6.

Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri. Se on sijainnut Kymijoen länsirannalla, nykyisen Puhdistamontien pään itäpuolella, aikanaan vähäisen lasku-uoman pohjoisrannalla. Paikalla on nykyisin niittyä, joka on ilmeisesti aikanaan ollut muokattuna pelloksi. Patterista ei ole maastossa enää havaittavissa jälkiä. Se on merkitty vanhaan sotilaskarttaan numerolla 7.

Historiallinen; Ruotsalaisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri. Se on sijainnut Kyyhkylän tilan kohdalla, Myllykoskentien eteläpuolella. Suullisen tiedon mukaan alueella olleet vallit tasoitettiin Tolkkilan kartanon isännän Baskin käskystä 1900-luvun alkupuolella, mahdollisesti 1930 luvulla. Patterin taustalta oli kertoman mukaan löydetty ketjuammus eli kaksi tykinkuulaa, jotka oli liitetty toisiinsa ketjulla. Kohteesta ei ole enää rakenteita jäljellä. Vanhassa sotilaskartassa patteri on merkitty numerolla 2.

Kauppakuja 2 (Kirkkorakenteet)
Historiallinen; Nykyisestä Elimäen keskustasta, 60–80 metriä Elimäen 1600-luvulla rakennetun puukirkon kiviaidasta itään on löydetty pintaan haudattuja luita. Pettersson ja Luho ovat tutkineet aluetta ja päätelleet paikalla olleen Elimäen vanhan kirkon. Paikalle on myöhemmin rakennettu Elimäen osuuspankin konttori ja kauppaliike. Alueella mahdollisesti olleet vanhemman kirkkorakennuksen jäännökset ovat todennäköisesti tuhoutuneet rakennustöissä.

Vuoripatteri (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen länsirannalla, n. 150 m Elimäentieltä kaakkoon, jyrkkäreunaisella kalliolla on sijainnut Kustaan sodan aikana vuonna 1790 ruotsalaisten tykkipatteri. Mäelle on rakennettu omakotitalo tasoitettuine pihamaineen. Patterista ei ollut havaittavissa enää minkäänlaisia rakenteita.

Kontinkangas (Hautapaikat)
Historiallinen; Kontinkankaalla Lahdentien ja Tillolan taistelun muistomerkin pohjoispuolella on sijainnut ilmeisesti taistelussa kuolleiden sotilaiden hautapaikka. Mäenrinteestä on löydetty luita ja esineitä paikallistietä tehtäessä. Suojeluskuntalaiset olivat kaivaneet loput luista ylös 1930-luvulla. Asiasta on tehty kuulustelupöytäkirja, joka on Museoviraston arkistossa. Paikalle on pystytetty kivistä merkki.

Sairaalasaari (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Laskovskin mukaan Sairaalasaaressa olisi ollut redutti. Ahvenkosken kartanon tilanhoitajan poika hra Terichoff kertoi vuonna 1968, että saarella on maata muokattu perusteellisesti kun Ahvenkosken kartanon omistaja pani aluelle toteutumatta jääneen sairaalan rakennustyön. Tällöin myös redutti olisi tuhottu.
2004 inventoinnin tietojen mukaan redutti on voinut sijaita myös pohjoisemmassa Tupasaaressa, jonka kautta on kulkenut tie vielä 1900-luvulla.

Pirilän töyry (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Laskovskin vuoden 1865 linnoitusatlaksen mukaan Kymijoen itärannalla kohdalla sijaitsi venäläisten tykkipatteri. Alue on nykyään omakotitaloalueen vieressä, joen rantaan viettävässä puistossa. Kartan perusteella varustus paikantuu nykyään metsikköön, jossa on epämääräisiä maakumpareita ja kaivantoja, jotka eivät kuitenkaan viittaa patterin rakenteisiin. Paikalta kerrotaan löytyneen mitali.
Laskovskin piirroksen mukaan varustus on ollut nelikulmaisen suunnikkaan muotoinen, jonka sisäänkäynti on ollut etelä puolella. Yksinkertaisen rintavarustuksen takana on ollut kapeahko vallikäytävä.

Alakylä patteri n:o 8 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Venäläisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri, joka on sijainnut Kymijoen itärannalla, Kouvolan kaupunkialueen lounaispuolella. Patteri on hävitetty myöhemmässä maankäytössä. Joen vastarannalla, Elimäen puolella, on ruotsalaisten rakentama Vilppulan Patteri n:o 6.

Alakylä patteri n:o 7 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Venäläisten Kustaan sodan aikana 1790 rakentama tykkipatteri, joka on sijainnut Kymijoen itärannalla, Kouvolan kaupunkialueen eteläpuolella. Patteri on kokonaan hävitetty myöhemmässä maankäytössä. Paikalla sijaitsee Kossilan tila rakennuksineen ja pihamaineen. Joen vastarannalla, Elimäen puolella, on ollut Vilppulan lauttavalkama.

Mäkikylä patteri n:o 5 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Venäläisten Kustaan sodan aikana 1789 rakentama tykkipatteri, joka sijaitsee Kymijoen itärannalla, jokeen laskevan pienen puron välisessä niemessä, sen korkeimmalla kohdalla. Paikalla on nykyään sauna ja muita rakennuksia.
Patterista on jäljellä niemen kärjestä 50 m luoteeseen sijaitseva terassi, jonka päällä on 24 m pitkä, puolikaarenmuotoinen kaivanto, jonka leveys on yläosasta 1 m ja alaosasta 0,2 m. Sen syvyys on 0,3 m. Patterin rintasuojasta ei ole enää mitään näkyvissä. Vuonna 1967 oli havaittu, että paikalta oli kuljetettu maata pois ja kaivantoa oli tuolloin näkyvissä vielä 40 m. Ruotsalaiseen linnoituskarttaan kohde on merkitty venäläisenä patterina n:o 5.
Vuoden 2014 inventoinnissa kohteen todettiin olevan ennallaan. Terassin päälle on tehty laatoitettu polku rantaan. Lisäksi sen päällä on pihakeinu.
Inventointi 2019: Patterista ei ole jäljellä muuta kuin talon pihapiiriä kiertävä matala oja, jonka liittyminen paikalla olleeseen patteriin ei ole varmaa, koska aluetta on voimakkaasti muokattu ja tasattu ja se on mökin pihapiiriä. Paikalla ollut puolustus-varustus ei ole enää tunnistettavissa.

Mäkikylä patteri n:o 6 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Kymijoen itärannalla Ranta-Tolkkilaa vastapäätä sijainnut vuonna 1789 rakennettu patteri lienee kokonaan tuhoutunut myöhemmässä maankäytössä.

Historiallinen; Vuonna 1789 venäläisten rakentaman patterin n:o 3 jäännökset sijaitsevat kallioisen mäen laella n. 450 m päässä Kymijoen rannasta, joen pohjoispuolella. Puoliympyrän muotoisesta patterista oli vuonna 1967 jäljellä 1 - 1,5 m korkea terassi. Rintasuoja oli tuhoutunut, kun sen maata oli käytetty perunakellarin rakentamiseen ja viime sotien aikana kellarin kohdalla olleiden valonheittimien suojaksi.
Vuoden 2008 inventoinnissa kohdetta ei tutkittu. Vuosien 2014 ja 2019 inventointien yhteydessä kohdetta ei pystytty paikantamaan. Se on luultavasti tuhoutunut tai sen sijaintitiedot ovat virheelliset.
Mäkikylän patteri n:o 3 sijaitsee tai on sijainnut toisen vuoden 2014 inventoinnissa uudeksi muinaisjäännöksesi määritellyn Kouvolan kylän Mäkikylän (1000025515) alueella.

Kotkansaari, patteri n:o 2 (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ilmeisesti täysin tuhoutunut patteri numero 2 on sijainnut Kotkansaaren länsirannalla saaren keskivaiheilla, Sotilassairaalan lounaispuolella.

Historiallinen; Patteri n:o 4 sijaitsi Kotkansaaren koillisosassa, nykyisellä Gutzeitin tehdasalueella olleessa niemessä. Patteri on täysin tuhoutunut myöhemmässä maankäytössä. Patterin takana oli pieni ammuskellari.

Historiallinen; Kotkan saaren pohjoispäässä Palotorninvuorella oli patteri nro 9. Tämä neljätykkinen patteri oli suunnattu pohjoiseen, osaksi Hovinsaareen, osaksi Huumaanjoen suuntaan. Sen rakenteista ei ole mitään jäljellä.

Tökkeri (Kivirakenteet)
Pronssikautinen; Röykkiö sijaitsee Jänskäntien koillispuolella itään melko jyrkästi viettävän kallion rinteessä sijaitsevassa pienessä notkelmassa. Kohteen vieressä kasvaa mänty, pihlaja ja katajaa, ja röykkiön kivet ovat osin sammaleen ja jäkälän peittämiä.
Kiveyksen koko on 2 x (1-)2 metriä ja kivien halkaisija on 30-40 cm. Muodoltaan röykkiö on kolmiomainen eli se kapenee hieman toiseen päähän. Kyseessä on mahdollisesti pronssikautinen tai rautakautinen hautaröykkiö.
Röykkiö tutkittu kaivauksin ja se tulee tuhoutumaan tienrakennuksessa.

Uronpellot (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 15 koillispuolella olevalla hiekka- ja soramäellä. Löytöpaikka on aikanaan ollut pieni etelään pistävä niemeke, jolta on myöhemmin otettu hiekkaa.
Hiekkakuopan pohjois- ja koillisreunoilta löytyi useampia kvartsi-iskoksia. Alueelle tehtiin koekuoppia, mutta niistä ei havaittu kulttuurikerrosta eikä saatu löytöjä. Mahdollinen mesoliittiseen kivikauteen ajoittuva asuinpaikka on todennäköisesti tuhoutunut lähes täysin hiekanotossa.

Karhunsuo (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee valtatien 15 koillispuolella olevalla kivkkoisella Metsäniitynmäellä. Alueen länsipuolella on teollisuushalli, jonka ympärillä on laaja kuorittu alue. Alueen koillispuolella on koilliseen viettävä hieman kosteampi vanha rantaterassi. Rantaterassin tuntumasta rikkoutuneelta hiekka-alueelta löytyi kvartsi-iskoksia hiekkakasoista. Koekuopissa ei havaittu kulttuurikerrosta. Korkeuskäyrän mukaan mesoliittinen asuinpaikka näyttäisi tuhoutuneen kokonaan teollisuushallin rakennustöissä.

Ruukkimaa (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Neuvottoman kylän ja valtatien 7 pohjoispuolella, ison hiekkakuopan tuhoamalla soraharjulla, voimalinjan alla. Tuhoutuneeseen kivikautiseen asuinpaikkaan viittaavat paikalta löytyneet kvartsi-iskokset ja palanut luu sekä kohteesta 400 m luoteeseen olevalta pellolta irtolöytönä talletettu kourutaltta ja 550 metriä etelälounaaseen olevalta pellolta löydetty poikkiteräinen kirves. Kohteesta noin 600 metriä eteläkaakkoon sijaitsee Heinsuo 2:n kivikautinen asuinpaikka ja 350 metriä kaakkoon Heinsuo 1:n kuppikivi.

Hietakylä (Sandby) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Hietakylän kylätontti on sijainnut Kirkkojärven itärannalla, Kirkkojärveen pistävän niemen eteläosassa, nykyisen Haminan kaupungin lounaisosassa. Kylätontti on jäänyt kokonaisuudessaan kaupunkialueen alle.
Hietakylä mainitaan ensimmäisen kerran jo v. 1396 Erengisle Niilonpojan Vehkalahdelle päivätyssä kirjeessä (FMU 1057). Kyseisessä asiakirjassa mainitaan Hietakylän tilan kuuluneen eräälle Lauri Blekarille, mutta autioksi ja viljelemättömäksi jäätyään joutuneen kruunun haltuun. Veronmaksua vastaan Hietakylä luovutettiin edelleen Eerik Laurinpojalle. Vuoden 1551 maakirjassa Hietakylään on merkitty yksi kokovero, mutta veroa maksaneiden savujen (talojen) lukumäärä saattaa olla hieman suurempi.

Hillo (Hillnäs) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Grotila eli Norsby oli alkujaan talonpoikaiskylä Poitsilan kartanon kupeessa. 1500-luvun lopun sotavuosina kylän tilat autioituivat tyystin, ja Poitsilan aateliset isännät, Pietasi ja Hannu Poitz, ottivat v. 1604 vastatakseen entisten kyläläisten ja lunastivat näin tilukset itselleen. Poitz-suvun hallussa oli 1600-luvun alusta lähtien kaksi kylää, joista toinen oli aatelista rälssimaata ja toinen taas tavallista veromaata. Asiakirjoissa käytettiin puolestaan rinnan kolmea kylännimeä: Poitsila, Hillo ja Norsby eli Grotila. Varhaisimmissa asiakirjoissa Poitsila tarkoitti säteriä (= aatelisen asuinkartano), Norsby/Grotila taas talonpoikaiskylää. Hillo otettiin kylännimenä käyttöön vasta 1640-luvulla, jolloin se oli verokirjoissa Norsbyn rinnakkaismuoto. 1700-luvulla Poitsila ja Norsby alkoivat merkitä samaa ja Hillo puolestaan tarkoitti säteriä. (Korhonen 1981:563-564.)
Hillon kylä ja 1500-luvulta lähtien Hillon rälssitila on sijainnut Hillonlahden pohjukassa, sen pohjoisrannalla. Yksinäistalon paikka on jäänyt Haminan syväsataman alle. Hillon rälssimaan synty palautunee jo 1300-luvulle ja liittyy mahdollisesti Hillon asemaan rannikon vartioinnista ja puolustuksesta huolehtineen vartiotuliketjun osana Hillo on ollut Poitz-suvun hallussa ainakin 1400-luvun lopulta lähtien, mutta ilmeisesti tilan syrjäisen sijainnin takia suvun asumakartano Poitsila pystytettiin entisen Norsbyn eli Grotilan kylän maille Kirkkojärven länsirannalle, Hillon rälssitilasta noin 2,5 km koilliseen (ks. myös Hamina Poitsila (Norsby/Grotila)). (Rosén 1936: 269,292-294).
Kohde tarkastettiin Haminan Hillonlahden osayleiskaavainventoinnin yhteydessä 23.8.2016. Se tarkastettiin muuta aluetta myöhemmin, koska sitä pidettiin muinaisjäännösrekisterin perusteella tuhoutuneena kohteena. Vertailemalla vanhoja karttoja nykykarttaan kävi kuitenkin ilmeiseksi, ettei kylänpaikka suinkaan ole jäänyt syväsataman alle. Vanhoille kartoille kylä on merkitty suunnilleen Hillonlahdentien risteyksen kohdalle siihen kohtaan, johon myös muinaisjäännösrekisterissä olleet koordinaatit viittaavat.
Kylätontin tarkan rajauksen ja sen säilyneisyyden selvittämiseksi tehtiin tarkkuusinventointi elokuussa 2020. Vuonna 2021 kylänpaikalla tehtiin arkeologisia tutkimuksia, koska alueelle on osoitettu asemakaavassa muuttuvaa maankäyttöä. Tutkimuksissa paljastui neljä uunirakennetta sekä niihin liittyviä rakennejäännöksiä, kulttuurikerroksia ja löytöjä. Rakenteet poistettiin tutkimusten yhteydessä.

Pampyöli (Bamböle/Hirvelä) Peltola (Asuinpaikat)

Poitsila (Norsby/Grotila) (Asuinpaikat)
Historiallinen; Ensimmäisen kerran v. 1458 peräisin olevassa asiakirjassa (FMU 3076) mainittu Grotila eli Norsby oli alkujaan talonpoikaiskylä Poitsilan kartanon kupeessa, Kirkkojärven länsirannalla. 1500-luvun lopun sotavuosina kylän tilat autioituivat tyystin, ja Poitsilan aateliset isännät, Pietasi ja Hannu Poitz, ottivat v. 1604 vastatakseen entisten kyläläisten ja lunastivat näin tilukset itselleen. Poitz-suvun hallussa oli 1600-luvun alusta lähtien kaksi kylää, joista toinen oli aatelista rälssimaata ja toinen taas tavallista veromaata. Asiakirjoissa käytettiin puolestaan rinnan kolmea kylännimeä: Poitsila, Hillo ja Norsby eli Grotila. Varhaisimmissa asiakirjoissa Poitsila tarkoitti säteriä (= aatelisen asuinkartano), Norsby/Grotila taas talonpoikaiskylää. Hillo otettiin kylännimenä käyttöön vasta 1640-luvulla, jolloin se oli verokirjoissa Norsbyn rinnakkaismuoto. 1700-luvulla Poitsila ja Norsby alkoivat merkitä samaa ja Hillo puolestaan tarkoitti säteriä. (Korhonen 1981:563-564.)
Hillon kylä ja 1500-luvulta lähtien Hillon rälssitila on sijainnut Hillonlahden pohjukassa, sen pohjoisrannalla. Yksinäistalon paikka on jäänyt Haminan syväsataman alle. Hillon rälssimaan synty palautunee jo 1300-luvulle ja liittyy mahdollisesti Hillon asemaan rannikon vartioinnista ja puolustuksesta huolehtineen vartiotuliketjun osana Hillo on ollut Poitz-suvun hallussa ainakin 1400-luvun lopulta lähtien, mutta ilmeisesti tilan syrjäisen sijainnin takia suvun asumakartano Poitsila pystytettiin entisen Norsbyn eli Grotilan kylän maille, Hillon rälssitilasta noin 2,5 km koilliseen. (Rosén 1936: 269,292-294).
Norsby/Grotilan kylänpaikka on jäänyt nykyisen Haminan syväsataman ja inventointihetkellä osittain rakenteilla olleen omakotitaloalueen alle. On epätodennäköistä, että alueella olisi säilynyt merkittävässä määrin aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä (ks. 5.1.2. Hamina Hillo (Hillnäs)).

Reitkalli (Bredskallaby/Bässeby) Pekkola (Asuinpaikat)
Reitkallin kylätontit ovat edelleen asuttuja, vanhakantaisen luonteensa säilyttäneitä peltojen ympäröimiä maatilojen talouskeskuksia väljästi rakennettuine asuin- ja piharakennuksineen. Ottaen huomioon kylän pitkän asutusjatkumon sekä suhteellisen ison koon ja aseman toisena vanhan Vehkalahden keskuskylistä, on erittäin todennäköistä, että rakentamattomilla alueilla on säilynyt aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä. Kylän liepeillä on myös useita esihistoriallisia muinaisjäännöksiä mm. vasakirveskulttuuriin kuuluva hautapaikka (ks. Hamina Kylänpää). Pekkolan tontilta on löytynyt lukuisia kiviesineitä sekä varhaiselle rautakaudelle ajoittuva keihäänkärki (ks. Hamina Pekkola). Valitettavasti kyseinen esihistoriallinen muinaisjäännös, kuten keskiaikainen kylätonttikin ovat suurelta osin soranoton tuhoamat.

Ajoittamaton; Kohde sijaitsee vt 7 eteläpuolella avokallio- ja louhikkoalueella. Muodoltaan nelikulmainen röykkiö on rakennettu suoraan avokalliolle. Röykkiö on lähes kokonaan purettu, mutta siitä on vielä nähtävissä suuremmat reunakivet. Kooltaan se on ollut noin 3 x 4 metriä.
Latomus tutkittiin vuonna 2012 moottoritien rakentamisen vuoksi. Latomuksen kivien välistä ja päältä löytyi rynnäkkökiväärin paukkupatruunoiden hylsyjä ja muovisen viilipurkin kappale. Todennäköisesti löydöt ja kiveys eivät liity toisiinsa, mutta kyseessä silti lienee historiallisen ajan rakenne.

Suuri Rantatie Itäkirkonkylä Puutaksenpelto (Kulkuväylät)
Historiallinen; Lyhyt pätkä Suuren rantatien vanhaa linjausta, joka on jäänyt pois käytöstä tielinjan oikaisun yhteydessä. Polkuna vanha tiepohja on edelleen osittain käytössä. Tien katkaisee uusi kävelytie. Kohde sijaitsee Pyhtään ABC-huoltoaseman sekä kerrostaloalueen väliin jäävällä metsäalueella.
Vuoden 2017 inventoinnissa havaittiin, että Kotitien itäpuolella tielinja on todennäköisesti pitkälti tuhoutunut rakennus- ja vesihuoltotöistä. Rekisteriin merkityn linjauksen kohdalla havaittiin mm. viemärinkansia ja merkkejä maankaivusta.

Korelan siirtolapuutarha (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Ensimmäisen maailmansodan aikainen puolustusasema, joka on sijainnut Kymijoen Langinkoskenhaaran itärannalla. Kohdalla on nykyään Korelan ryhmäpuutarha ja linnoitteet ovat jääneet mökkien, pihamaiden ja puistokäytävien alle. Joen rannassa kulkevan ulkoilutien vieressä on 4 m matkalla heikosti näkyvissä maatunutta yhdys- tai taisteluhautaa. Siirtolapuutarhan alueelta ei löytynyt rakenteita maastosta.

Korpiranta 1 (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän itäosassa 700 m Suur-Miehikkälän kylän eteläpuolella sijaitsevan Korpirannan tilan mailla. Asuinpaikka oli sijainnut 300 m Virojoesta länteen olevan moreenikumpareen eteleärinteellä 40 m mpy:n korkeudella. Kohde on mahdollisesti täysin tuhoutunut maanomistajan paikalle rakentaman perinnekasvipuutarhan seurauksena, maanomistaja oli kuitenkin kerännyt paikalta talteen noin 5 litraa kvartsi-iskoksia (kts digikuva nro 9). Paikalta oli löytynyt myös kiviesineiden katkelmia. Maanomistaja kertoi puutarhan rakennusvaiheessa havainneensa paikalla useita pyöreitä tummia ympyröitä/painanteita ja niissä mahdollisesti palaneita kiviä, nämä havainnot saattavat merkitä paikalla olleen liesien jäännöksiä. Korpiranta 1 on osa mahdollisesti suurempaa mesoliittista asuinpaikka aluetta, jonka se muodostaa yhdessä Korpiranta 2 ja 3 kanssa. Alueen ajoitusta mesoliittiseksi tukevat asuinpaikkojen korkeudet 35-40 m mpy sekä kvartsimateriaalin suuri määrä ja keramiikan puutuminen aineistosta kokonaan. Korpiranta 1:stä kaakkoon Virojoen itäpuolella noin 400-500 metrin etäisyydellä sijaitsevat myös 2007 inventoinnissa löydetyt Halkoniemi 1 ja 2 kivikautiset asuinpaikat.

Kivikautinen; Kohde sijaitsee Miehikkälän itäosassa, 700 m Suur-Miehikkälän kylän eteläpuolella sijaitsevan Korpirannan tilan mailla. Asuinpaikka sijaitsee peltokumpareella jota kuorittaessa oli esiin tullut kvartsi-iskoksia, joita paikalla oli edelleen havaittavissa. Asuinpaikka on ulottunut mahdollisesti koko kumpareen alueelle 4o m mpy yläpuolella. Korpiranta 3 on osa mahdollisesti suurempaa mesoliittista asuinpaikka aluetta, jonka se muodostaa yhdessä Korpiranta 1 ja 2 kanssa. Alueen ajoitusta mesoliittiseksi tukevat asuinpaikkojen korkeudet 35-40 m mpy sekä kvartsimateriaalin suuri määrä ja keramiikan puutuminen aineistosta kokonaan. Korpiranta 2:stä kaakkoon Virojoen itäpuolella noin 150 metrin etäisyydellä sijaitsevat myös 2007 inventoinnissa löydetyt Halkoniemi 1 ja 2 kivikautiset asuinpaikat.

Ruosteniitty (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee 200 metriä Kurkelantiestä etelään, metsätien ja polun risteyksessä, Tultienvuoren pohjoisella reunalla 10 m ja 15 m korkeuskäyrien välissä olevalla niemekkeellä. Paikka on ollut aikoinaan muinaisen merenlahden kapeikko. Alue on hiljattain hakattu ja maan pintakerros on osin poistettu. Paikalta löydettiin kvartseja ja kivikirves, kulttuurikerrosta ei havaittu. Tien risteyksen eteläpuoliselle metsäalueelle tehtiin koepisto, jossa ei havaittu mitään muinaisjäännökseen viittaavaa – kuten ei alueen halki kulkevalla metsätielläkään. Kohde on ilmeisesti lähes täysin tuhoutunut.

Kasettelevakangas (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee noin 300 metriä Saarasjärvestä eteläkaakkoon, Niisikontien varrella olevan hiekkakuopan eteläreunalla, luode-kaakkosuuntaisen hiekka-moreenimuodostuman pohjoispäässä, mäntykankaalla. Niisikontie kulkee kohteen läpi. Tienleikkauksista sekä tien ja hiekkakuopan väliin jäävältä 3-7 metriä leveältä kaistaleelta löytyi kvartsikaavin ja -iskoksia. Kohde on havaintoalueella myöhemmän maankäytön pahoin vahingoittama.
Kohteessa on tehty koekaivaukset vuonna 2009. Asuinpaikan säilynyt osa tutkittiin kokonaan valtatie 7:n moottoritieksi rakentamisen vuoksi 2012.

Saivikkala Häsä (Asuinpaikat)
Kohde tarkastettiin vuonna 2023. Historiallisten lähteiden ja maastohavaintojen perusteella todettiin kylänpaikan paikannuksen olevan virheellinen.

Suur-Miehikkälä Harjava (Asuinpaikat)
Kohde tarkastettiin vuonna 2023. Maastohavaintojen ja historiallisten lähteiden perusteella kyseessä ei ole historiallinen kylänpaikka.

Saukko (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Kohde sijaitsee Saksalan länsipuolella Santamäellä. Paikka on ollut laaja hiekkamäki, mutta nykyisin siellä on umpeenkasvaneita sorakuoppia, joiden poikki kulkee ulkoilupolkuja. Vuoden 1967 inventoinnissa paikalta löydettiin poikkiteräinen nuolenkärki ja se määriteltiin mahdolliseksi asuinpaikaksi. Vuoden 2006 inventoinnissa aluetta tutkittiin laajalti, mutta mitään asuinpaikkaan viittaavaa ei löydetty. Mikäli alueella on ollut kivikautinen asuinpaikka on se tuhoutunut soranotossa.

Hirvikoski (1000002103) (Puolustusvarustukset)
Historiallinen; Päiväämättömään, todennäköisesti 1700-luvulla piirrettyyn sotilaskartan konseptiin merkitty kohde, joka saattaa olla puolustusvarustus. Paikka sijaitsee metsäisellä mäellä Kymijoen rantatöyräällä Lossirannantien pohjoispäässä. Mäen itäpuolella on ollut aikanaan lossin paikka. Maastotutkimuksessa ei paikalta löydetty varustuksia.

Onkioja (Kivirakenteet)
Ajoittamaton; Inkeroisten pohjoispuolella, 200 metriä koilliseen Pilkkatien ja Kouvolan-Kotkantien risteyksestä, kivikkoisella mäntykankaalla havaittiin vuonna 1966 aluskasvillisuuden kuluttua pois neljä varsin selvää kivikehää. Kehät muodostuvat pienehköistä kivistä ja ne olivat halkaisijaltaan 0,5-1 metriä.
Vuoden 2008 inventoinnin yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa todettiin, että koordinaattien osoittamassa kohdassa on nykyisin pieni parkkialue. Kohde on ilmeisesti tuhoutunut.

Värälä (Värälä) Tolkkila (Asuinpaikat)
Historiallinen; Värälän kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen pohjoisosassa, Kymijoen etelärannalla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Värälän kylän tiedetään asutetun Anjalasta käsin vuoden 1570 paikkeilla, mutta se ilmaantuu kruunun tilikirjoihin vasta vuonna 1648 (Oksanen 1985:38). Kylässä oli 1600-luvun alussa viisi taloa.
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen sekä vuonna 1924 rakennettu Tolkkilan kartano. Rakennuskanta on iäkästä ja väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Inventointi 2019: Kuninkaan kartastoon (1776–1805) ja Kustaan sodan aikaiseen karttaan (Lappalainen) Värälän kylä on merkitty lähelle Kymijoen rantaa. Nykyisen Tolkkilan kohdalle ei ole merkitty rakennuksia kyseisille kartoille, eikä 1840-luvun pitäjänkartalle. Vuoden 1875 Senaatin kartalla ja vuoden 1913 kartalla paikalla on rakennuksia.
Muinaisjäännösrekisteriin tämä kohde on merkitty Värälän kylänä nykyisen Tolkkilan kohdalle. Kylä on rakennettu vasta 1800-luvulla. Värälän vanha kylätontti on siis sijainnut Kymijoen rannalla, Tolkkilasta 400 m koilliseen ja siitä on tehty uusi, erillinen kohde Värälä by.

Niitynpää (Asuinpaikat)
Kivikautinen; Asuinpaikka sijaitsee Heinlahden pohjoispuolella, Niitynpään peltoalueen länsireunalla olevalla soraharjanteella, joka on lähes täysin syöty hiekkakuopilla. Jostain harjanteen alueelta on löydetty aikoinaan irtolöytönä kiviesine (KM 20616, Heinlahti, pumppuasema). Välittömästi kaava-alueen rajan ulkopuolella (pohjoispuolella) on tuore hiekkakuoppa, joka on tehty pumppaamolle johtavan tien ja pellon väliselle alueelle. Maata oli alueelta kuorittu laajemminkin ja 3-5 metriä kuopan reunasta, kuoritulta alueelta löytyi muutamia kvartsi-iskoksia hyvin soraisesta maasta. Alue lienee ollut harjun lakea aikanaan. Maakasoista päätellen pinnalla on ollut hienoakin hiekkaa, mutta se on jo kokonaan kuorittu pois. Asuinpaikka on täysin tuhoutunut hiekanotossa, eikä koko harjanteella liene enää yhtään ehjää kohtaa jäljellä.

Ristisaari (1000016460) (Taide)
Historiallinen; Struven ketjun piste, joka on ollut merkintä kivessä. Uusimmassa inventoinnissa 2002-2009 pisteen on todettu tuhoutuneen. Struve käytti pisteestä nimeä Ristisaari, nykyiseltä maastonimeltään piste on Ristisaari. Piste ei ole osa UNESCOn maailmanperintökohdetta.Struven ketju on kolmioketju, joka kulkee lähellä 26 pituuspiiriä Pohjoiselta jäämereltä Mustallemerelle. Tämä astemittausketjun pituus on noin 2820 km ja se mitattiin vuosina 1816 - 1855, Mittauksella selvitettiin maapallon kokoa ja muotoa. Sitä on kutsuttu myös venäläis-skandinaaviseksi astemittauk-seksi, koska se silloin kulki vain Venäjän ja Ruotsin alueella.Nykyisin ketjun 265 kolmiopistettä sijaitsevat kymmenen maan alueella: Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Moldova ja Ukraina. Näiden maiden esityksestä ketju hyväksyttiin UNESCON maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Kussakin maassa on muutama parhaiten säilynyt piste valittu edustamaan ketjua. Yhteensä maailmanperintölistalla on 34 pistettä, ja niistä kuusi on Suomessa.Ketjun muut pisteet on suojeltu kansallisin toimin. Suomessa on kaikkiaan 83 ketjun peruspistettä, mikä on lähes kolmannes kaikista. Pisteet on yleensä merkitty kiviin tai kallioon yhdellä tai kahdella poranreiällä. Torniosta pohjoiseen merkkinä on käytetty ristiä. Muutamalle pisteelle ei ole tehty pysyvää merkintää. Suuri osa Suomen alueella olevista pisteistä ja niiden ympäristöstä on säilynyt aste-mittauksen päivistä.

Rappukallio (1000016464) (Taide)
Historiallinen; Struven ketjun piste, joka on ollut merkintä tiilessä. Uusimmassa inventoinnissa 2002-2009 pisteen on todettu tuhoutuneen. Struve käytti pisteestä nimeä Mustila, nykyiseltä maastonimeltään piste on Rappukallio. Piste ei ole osa UNESCOn maailmanperintökohdetta.Struven ketju on kolmioketju, joka kulkee lähellä 26 pituuspiiriä Pohjoiselta jäämereltä Mustallemerelle. Tämä astemittausketjun pituus on noin 2820 km ja se mitattiin vuosina 1816 - 1855, Mittauksella selvitettiin maapallon kokoa ja muotoa. Sitä on kutsuttu myös venäläis-skandinaaviseksi astemittauk-seksi, koska se silloin kulki vain Venäjän ja Ruotsin alueella.Nykyisin ketjun 265 kolmiopistettä sijaitsevat kymmenen maan alueella: Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjä, Viro, Latvia, Liettua, Valko-Venäjä, Moldova ja Ukraina. Näiden maiden esityksestä ketju hyväksyttiin UNESCON maailmanperintökohteeksi vuonna 2005. Kussakin maassa on muutama parhaiten säilynyt piste valittu edustamaan ketjua. Yhteensä maailmanperintölistalla on 34 pistettä, ja niistä kuusi on Suomessa.Ketjun muut pisteet on suojeltu kansallisin toimin. Suomessa on kaikkiaan 83 ketjun peruspistettä, mikä on lähes kolmannes kaikista. Pisteet on yleensä merkitty kiviin tai kallioon yhdellä tai kahdella poranreiällä. Torniosta pohjoiseen merkkinä on käytetty ristiä. Muutamalle pisteelle ei ole tehty pysyvää merkintää. Suuri osa Suomen alueella olevista pisteistä ja niiden ympäristöstä on säilynyt aste-mittauksen päivistä.

Historiallinen; Kohde, autioitunut tonttimaa, on paikannettu karttaselvityksen perusteella. Kohdetta ei ole tarkastettu maastossa.

Mussalon erityiskoulu (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mussalon koulun laajennustöiden yhteydessä tuli esille hiilimurskakerrostuma, joka viittaa siihen, että paikalla on ollut tiilimiilu. Kohde on poistettu rakennustöiden yhteydessä.

Mussalo Hanskinmaa (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kotkan Mussalon Hanskinmaalta, läheltä Hanskinsalmea löydettiin vuonna 1985 kaksi kookasta tiilimiilun pohjaa, joista toinen, 30 x 19 m kokoinen tutkittiin 1986. Toinen, joka sijaitsee teollisuusalueen ja Hanskinsalmen suoja-alueen rajalla, erotettiin omaksi alueekseen.
Tutkimuksissa ilmeni, että kyseessä ovat tiilimiilut, joissa poltet­tujen tiilien koko ja laatu vastaavat Fort Slavan linnoituksen tiiliä. Lisäksi alueelta löydetyt, ylipolton seurauksena yhteensulaneista tiilistä muodostuneet lohkareet ovat leimallisesti samanlaisia kuin Fort Slavan muurien täytöstä löytyneet vastaavat lohkareet.
Valmistuksen suurisuuntaisuus ja materiaalin teknilliset vastaavuu­ det sekä tiilikoko osoittavat, että ko. tiilimiiluissa on tuotettu tiiliä 1790-luvulla tai 1800-luvun alussa Fort Slavan, mahdollisesti muidenkin Ruotsinsalmen linnoitusten rakentamista varten.

Inkeroisten Lauttaranta (Kulkuväylät)
Historiallinen; Kohde sijaitsee Kymijoessa Anjalanlahden eteläpuolella. Kohteen eteläpuolella on Kymijoen nykyinen silta linjalla Elimäentie-Päätie. Sillalta on matkaa kohteeseen noin 200 metriä.
Kyseessä on paikalle vuonna 1740 rakennetun sillan paikka Kymijoella. Kaksi vuotta rakentamisen jälkeen silta tuhottiin vuonna 1742 hattujen sodan aikana Ruotsin armeijan perääntymisen yhteydessä. Alueella on sijainnut myös lauttapaikka, josta hoidettiin Kymijoen ylikulkuliikennettä Mämmälän kylän ja Anjalan pitäjän välisen maantien kohdalla.
Kohde tutkittiin Museoviraston tilaustutkimuksella vuonna 2024. Ennen kenttätöitä paikalta oli tieto noin puolivälissä joen pohjaa löytyneistä kivikasoista, tykinkuulasta ja hirsisalvoksista. Kivikasojen arveltiin olevan tuhoutuneiden silta-arkkujen jäännöksiä.
Sillan jäännökset kartoitettiin tiedettävästi vuonna 1998. Vuoden 2014 harrastajien (kotiseutuaktivisti Pekka Rantanen sekä Kouvolan Vesikoiden Jukka Jauho ja Timo Vatto) sukelluksissa paikalta löydettiin pinnasta voimakkaasti kuluneita salvottuja hirsiä (paksuus noin 10 cm), joiden oletettiin liittyvän 1700-lvun siltaan.
Kesäkuun 2024 tutkimuksissa aiemmin havaittua tai muita 1700-luvun siltaan liitettäviä rakenteita ei pystytty enää paikantamaan kaikuluotauksilla tai sukeltaen. Vuoden 2024 tutkimusten perusteella kohdetta on syytä pitää tuhoutuneena. Kohde on tuhoutunut viimeistään viimeaikaisten putki- ja kaapelitöiden myötä.
Lisätietoja: Anjalankosken sanomat 30.9.1998 "Historiaa pinnan alla. Inkeroisten lauttarannassa tutkittiin 1740 rakennetun sillan jäänteitä" sekä Kouvolan Sanomat 1.12.2014 "Ensimmäinen Kymijoen ylittävä silta löytyi veden alta - perimätieto sai vahvistuksen".
Alueen lauttaliikennettä hoidettiin alkuun soudettavalla lautalla, joka korvattiin 1900-luvun alussa vaijerikäyttöisellä lautalla. Lisätietoja:

Kivikorvensuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Pyöreä, halkaisijaltaan noin 14 m leveä tervahauta. Siihen kuuluu selkeä valli ja pohjoiseen suuntautuva halssi, jonne myös maasto laskee. Kasvillisuus paikalla on lähinnä sekametsää, jonka pääpuusto koostuu nuorista koivuista. Alue on talousmetsää. Maastopohja on soramoreenia. Kohteen koillispuolella, alle 10 m etäisyydellä kulkee polku.
Kohde on tutkittu ja poistettu vuonna 2015.

Sahakoski (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Mahdollinen myllyn (sahamyllyn) paikka (Enqvist 2006).
Kohteelle teki tarkkuusinventoinnin 11.9.2016 Mikroliitti Oy (Hamina, Sahakoski arkeologinen tarkkuusinventointi 2017, Teemu Tiainen ja Juuso Koskinen). Inventoinnissa ei löytynyt jäännöksiä kiinteästä muinaisjäännöksestä. Inventointi olosuhteet olivat välttävät. Kartta-analyysin pohjalta kohteen sijainti tarkentui vuoden 2015 sijantitiedoista noin 19 metriä itäkaakkoon.
Kohteen sijaintitedot muutettiin toukokuussa 2015 koska ilmeni, että vanha sahamylly on sijainnut ylemmässä koskessa itärannalla eikä alemmassa, jossa on edelleen selkeitä uudempia rakenteita näkyvissä. Alemman kosken rakenteilla ei ole muinaisjäännösstatusta. Nämä ylemmän kosken rakenteet ovat ilmeisesti paljastuneet vasta kun vesi on ollut riittävän matalalla.
Itärannalla sijaitsevan vanhan sahamyllyn lisäksi länsirannalla on ollut myös vesimylly sekä sahalaitos. Kohteiden sijainnit näkyvät mm.:
Maanmittaushallitus
Maanmittaushallituksen historiallinen kartta-arkisto (kokoelma)
Senaatin kartasto
XI 40 [Vehkalahti]
Pitäjänkartasto
3042 02 Ia.* -/- - Vehkalahti

Savilahdenvuori 1 (Luonnonmuodostumat)
Ajoittamaton; Kohde sijaitsee Savilahdenvuoren pohjoissivustalla olevalla kalliotasanteella voimakkaasti pohjoiseen viettävän rinteen yläosassa. Alueella kasvaa pääosin mäntyä. Paikalla on pyöreä ja matala noin 7 metriä halkaisijaltaan oleva kiviröykkiö. Röykkiön keskellä on matala, noin 40 cm syvä kuopanne. Rakenteesta on siirretty paikoin kiviä. Röykkiö on paksun sammalkerroksen peitossa.
Vuoden 2018 tutkimuksissa osoittautui, että pronssikautisena röykkiönä pidetty kohde on laaja luontainen kivikko, jonka keskelle oli tehty poteromainen kaivanto modernilla ajalla. ”Röykkiön” kumpumainen keskiosa on ilmeisesti syntynyt tämän poteron kaivamisen tuloksena.

Kasettelevakangas 2 (Asuinpaikat)
Keskiaikainen; Kivikautinen asuinpaikka löytyi keväällä 2015 Lakiasuon korsun dokumentoinnin yhteydessä. Kohde tutkittiin heti, koska se oli jäämässä rakenteilla olevan moottoritien alle. Paikalla todettiin kahdelle eri tasolle ulottuva asuinpaikka. Kyseessä on mahdollisesti kaksi eri-ikäistä vaihetta, mutta molemmat niistä ajoittuvat mesoliittiselle kivikaudelle. Kohteesta löytyi mm. kvartsi-iskoksia, palanutta luuta ja kaksi kvartsikaavinta. Lisäksi alueella sijaitsi historialliselle ajalle, 1300-1400-luvulle ajoittuva hiilimiilu.

Tillolankangas (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Paikalla on pieni hiilimiilun pohja, jonka halkaisija on noin 7 kokonaisuudessaan. Miilu on matala kumpare ja sitä kiertää matala, katkonainen oja. Turpeen alla on runsaasti hiiltä. Miilu on osin vesakon peittämä. Kohde on tutkittu kaivauksin 2017.
Paikalla tehtiin lokakuussa 2019 tarkastus metsänkäyttöilmoituksen johdosta. Tarkastuksessa hiilimiilua ei paikallistettu. Koordinaattipisteen osoittamalla paikalla kulkee nykyisin uusi VT 12 tien liittymä.

Hevossuo (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Miilut sijaitsevat Hevossuon kaakkoiskulmassa, lentokentän eteläpuolella. Maasto viettää hyvin loivasti kohti pohjoista. Maaperä on vähäkivistä hiekkaa. Alue on avohakattu 2010-luvun puolivälissä.
Kohteessa on kolme matalaa ja vaikeasti havaittava hiilimiilua noin 15 x 35 metrin laajuisella alueella.
Miilu 1 (itäisin): Pyöreä miilu, halkaisija on 14 metriä, korkeus koilliskulmassa 80 senttiä, muualla 50–60 senttiä. Päällystältään tasainen miilunpohja, jonka koillisreunassa sijaitsee kaksi vierekkäistä, halkaisijaltaan metrin kokoista ja 70 sentin syvyistä pyöreäpohjaista kuopannetta. Niiden välissä on matala kannas.
Miilu 2 (keskimmäinen): Pyöreä miilu, halkaisija 9 metriä, korkeus 50 senttimetriä. Päällystältään tasainen miilunpohja, jonka koillisreunassa on 1,5 x 1 metrin kokoinen ja 50 senttimetrin syvyinen pyöreäpohjainen kuopanne. Miilun keskustassa on kuoppia, todennäköisesti tuulenkaatojen tai metsäkoneen jäljiltä.
Miilu 3 (läntisin): Pyöreä miilu, halkaisija 15 metriä, korkeus noin metri. Päällystältään tasainen miilunpohja, jonka etelä- ja lounaisreunoilla sijaitsee neljän metrin etäisyydellä toisistaan kaksi pyöreäpohjaista kuopannetta. Niiden halkaisijat ovat 2 metriä ja syvyys 50 senttimetriä. Miilun pohjois- ja koillissivustoja kiertää 1,2 metrin levyinen ja 80 sentin syvyinen ojamainen, pyöreäpohjainen kaivanto. Rikkoutuneen maan pinnalla on näkyvissä hiilen paloja.
Hiilimiilut on tutkittu ja dokumentoitu maankäyttöhankkeen vuoksi lokakuussa 2020. Tutkimusten yhteydessä kaksi miilua ajoitettiin radiohiilimenetelmällä. Todennäköisimmin miilu 1 ajoittuu 1750-1810 ja miilu 2 1720-1780.

Patamäki 2 (1000031014) (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Tuhoutunut vilja-aumanpohja, joka sijaitsee n. 1,6 km Valkonen-Palvaanjärven tiestä lounaaseen Patamäen länteen laskevassa rinteessä. Kohteen kaakkoispuolella sijaitsee Sairalampi n. 600 m päässä. Metsäautotie kulkee 250 m kohteen kaakkoispuolella.
6.10 2016 tehdyn tarkastuskäynnin yhteydessä oli paikalla aikoinaan sijainneesta aumanpohjasta jäljellä vain pienialainen lämpäre sen keskustan rapakivisoratäytettä. Rakenteeseen kuuluneita reuna- tai keskustan tytekiviä ei paikalla enää havaittu.

Hevonniemen pieni louhos (Raaka-aineen hankintapaikat)
Historiallinen; Hevonniemen pieni louhos on todennäköisesti ollut käytössä 1800-luvun jälkipuoliskolla. Kohde oli aiemmin samalla nimellä Pyterlahden Hevonniemen louhokset (1000007999) nimisen kohteen alakohteena, mutta erotettiin omaksi kohteeksi, sillä ilmoitettujen koordinaattien perusteella etäisyys Pyterlahden Hevonniemen louhokset-kohteen muihin alakohteisiin on linnuntietä yli 600 metriä.
Hevonniemen pieni louhos on ilmeisesti hylätty melko lyhyen käytön jälkeen pitkähkön kuljetusmatkan takia (yli 300 metriä rantaan).

Korkeakoski Niitynmäki 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Esihistoriallinen; Halkaisijaltaan noin 2 m:n kokoinen, hieman nelisivuinen kuoppa. Puolen metrin syvyistä kuoppaa reunustaa matala valli. Kuopan pohjalta otetusta kairausnäytteessä esiintyi runsaasti puuhiiltä. Kyseessä on todennäköisesti pienialainen hiilihauta, jossa on valmistettu puuhiiltä (sysiä) kotitarpeeksi. Hiilihauta sijaitsee loivapiirteisessä maastossa hiekkaisessa maaperässä.
Kohde on tutkittu ja poistettu syyskuussa 2020. Tutkimuksen yhteydessä otettiin talteen kaksi mahdollisesti esihistorialliseen toimintaan liittyvää kvartsi-iskosta.

Mussalo Etukylä 1 (Työ- ja valmistuspaikat)
Etukylä 1 -kohde on koostunut 37 Mussalon kotiseutuyhdistyksen kartoittamasta hiilimiilusta (miilut 1, 4, 7, 10, 13, 16, 38, 41, 189, 194, 199, 204, 209, 212, 214, 106, 219, 224, 229, 234, 239, 244, 249, 254, 259, 264, 269, 274, 283, 316, 319, 322, 325, 328, 331, 334), joista osa dokumentointiin tarkemmin vuonna 2004 (Kymenlaakson museo) ennen alueen rakentamista.

Mussalo Ristniemi louhos (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Hiilimiilut ovat sijainneet Mussalon Ristniemen louhosalueella.
Mussalon kotiseutuyhdistys suoritti laajan Mussalon saaren kattavan hiilimiilujen kartoitustyön vuosina 1998‒2001. Kartoitustyön yhteydessä löydettiin runsaat 300 kohdetta, jotka muutamaa terva- ja tiilimiilua lukuun ottamatta tulkittiin hiilimiiluiksi. Miiluista osa on dokumentoitu tarkemmin kaavahankkeiden yhteydessä.
Kartoitetuista hiilimiiluista kohteet 267, 272, 277 ja 280 ovat sijainneet Mussalo Ristniemi louhos -alueella.

Kupparkorpi 2 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde koostuu kolmesta erillisestä, lähekkäin sijaitsevasta kuopasta, joista kaksi on varmaa ja yksi mahdollinen hiilihauta. Kuopat sijaitsevat metsäautotien varrella, noin 12 km Kotkan keskustasta pohjoiseen ja runsaat 100 m länteen Kupparkorven kivikautisesta asuinpaikasta. Maasto ympärillä on metsäinen, loivapiirteinen alue, jonka maaperä on hiekkaa. Paikalla on tehty aukkohakkuu.
Kohde on tutkittu vuonna 2022.

Kupparkorpi 3 (Työ- ja valmistuspaikat)
Historiallinen; Kohde koostuu toisiaan lähekkäin sijaitsevasta hiilihaudasta sekä todennäköisestä rännihaudasta. Niiden välillä on lisäksi kolme muuta selvästi ihmisen tekemää, suorakaiteen muotoista kaivantoa, jotka jossain määrin muistuttavat rännihautoja.
Kuopat sijaitsevat metsäautotien varrella, noin 12 km Kotkan keskustasta pohjoiseen ja noin 300 m länteen Kupparkorven kivikautisesta asuinpaikasta. Maasto ympärillä on metsää pienen törmän yläpuolisella tasanteella, maaperä on hiekkaa.
Kohde on tutkittu vuonna 2022